Хосе Карлос Сомоса
Клара и сянката

Превод от испански: Людмила Петракиева, Катя Диманова, 2006

chitanka.info

На Ласаро Сомоса

… страшното почва едва с красотата…

Рилке

Девойката на подиума е гола. Гладкият корем и тъмната елипса на пъпа са на височината на очите ни. Тя стои с наклонена глава и сведен надолу поглед, едната й ръка е поставена пред венериния хълм, другата — на хълбока, а коленете са събрани и леко огънати. Обагрена е в естествена сиена и охра. Сенки от препечена сиена подчертават гърдите и открояват слабините и цепката. Не би трябвало да казваме цепка, защото говорим за произведение на изкуството, но от пръв поглед не ни хрумва нищо друго за лекия отвесен прорез без следи от окосмяване. Заобикаляме около подиума и оглеждаме фигурата в гръб. Светлината се отразява в зърнестата повърхност на оцветените бедра. Ако се отдалечим, тялото изглежда по-невинно. Косите на девойката са гъсто посипани с малки бели цветчета. В нозете й също са попадали цветя, пръснати, сякаш е разплискана локва мляко. Дори и от разстояние долавяме излъчвания от фигурата своеобразен мирис — като ухание на гора след дъжд. До предпазния шнур — стойка със заглавието на три езика: „Отронено цвете“.

Високоговорителят пропява в две ноти и нарушава унеса на зрителите — музеят се затваря. Някаква госпожица го съобщава на немски, след това на английски и френски. Общо взето, всички я разбират или поне схващат посланието на думите. Учителка от елитно виенско училище привиква униформените си овчици и ги преброява, за да се увери, че никоя не липсва. Довела е децата да видят изложбата, макар да е с голи тела. Какво от това, нали са творби на изкуството. За японците пък по-важното е, че не са им разрешили да правят снимки, затова на излизане те не се усмихват. Утешават се на изхода, където се продават каталози на цена петдесет евро с многоцветни фотоси. Ще отнесат хубав спомен от Виена.

Десет минути по-късно публиката опразва залата и следва нещо неочаквано. Пристигат неколцина мъже с табелки върху реверите на костюмите. Един от тях се насочва към подиума на девойката и произнася на висок глас:

— Анек.

Не се случва нищо.

— Анек — повтаря той.

Леко примигване, завъртане на шията, устата се отваря, тялото потръпва, напъпилите гърди се повдигат при вдишването.

— Можеш ли да слезеш сама?

Тя кимва утвърдително, но леко се олюлява. Мъжът протяга ръка към нея.

Най-сетне девойката слиза от подиума, а под нозете й се провлачва облак от цветни листенца.

Анек Холех отвори кранчето на първия флакон, прикачен към душа, и водата позеленя. После отвори втория и се разтърка с червена вода. След това се подложи на струите от синя и виолетова вода. Разтворите от флаконите измиваха само по един от слоевете, нанесени по кожата й — бои, мазила, фиксатори за коса, изкуствени аромати. Флаконите бяха номерирани и оцветяваха водата всеки по различен начин, за да не се объркат. Боята и фиксаторите изчезнаха първи под шумните капки. Най-упорит оставаше мирисът на влажна пръст. Кабинката се изпълни с мъгла и тялото й се изгуби зад течната искряща завеса. В помещението имаше още двадесет кабини, всяка със замъглен силует вътре. Душовете пееха монотонно.

След десет минути, обвита в кърпи и изпарения, тя пристъпи боса към съблекалнята, изсуши се, среса се, с помощта на гъба с дълга дръжка за гърба нанесе по цялото си тяло овлажняващ крем, още един защитен и закри лицето си без вежди с два слоя козметични продукти. Отвори гардеробчето и откачи дрехите. Бяха нови, току-що купени от магазини по „Югенгасе“ и „Колмаркт“, от „Хаас Хаузе“ и от изисканата улица „Кернтнер“. Анек обичаше да пазарува дрехи и аксесоари от градовете, където я излагаха. През седемте седмици, откакто бе във Виена, бе купила освен това порцеланови и кристални сервизи от „Аусгартен“ и сладкиши от „Демел“ за майка си, както и дребни подаръци за приятелката си Ема ван Снел, също като нея произведение на изкуството, но изложена в Амстердам.

На 21 юни 2006 г., сряда, Анек бе отишла в музея облечена в розова блуза, жилетка без ръкави с военна кройка и свободен панталон с много джобове. Извади всичко от гардеробчето и се облече. Не използваше бельо — не се препоръчваше, ако човек се излага на показ гол (оставаха следи). Обу плюшени пантофки с формата на малки мечета, закопча черната каишка на ръчния часовник-гривна и взе чантата си.

В залата за етикетиране на седалката до нея се настани Сали, творбата от подиум номер осем. Беше в алена блуза без ръкави и джинси. Поздравиха се и Сали подхвърли:

— Хофман намира, че при мен пурпурното бледнее, както при Ван Гог биха бледнели жълтите тонове. Иска да опита по-наситен цвят, но от Консервацията смятат, че така може да повреди кожата ми. Как ти се струва? Вечното противоречие — едни искат да те създават, други — да те консервират.

— Така си е — отвърна Анек.

Приближи се служител с две кутии с етикети. Сали отвори своята и взе едно от картончетата.

— Мечтая да си легна — рече. — Едва ли ще заспя веднага, но ще се отпусна, ще гледам в тавана и ще се наслаждавам на хоризонталното положение. А ти?

— Първо трябва да звънна на мама. Обаждам й се всяка седмица.

— Къде е тя сега? Май много пътува?

— Да. В Борнео е, снима маймуни. — Анек надяна етикета на шията си и щракна закопчалката. — От време на време ми изпраща на електронната поща по някоя снимка на двойка маймуни.

— Сериозно ли?

— Сериозно. Изглежда се мъчи да ми внуши да се омъжа.

Сали сдържано се засмя с безупречните си бели зъби.

— Тя поне ти изпраща нещо. А за мен нюйоркският ми баща не би сканирал дори снимката на двойка кренвирши. Не е доволен, че дъщеря му се е превърнала в ценна картина.

Настъпи мълчание. Анек закопча последния етикет на глезена си. На шията, на дясната китка и десния й глезен висяха правоъгълни картички осем на четири сантиметра в яркожълт цвят, прикрепени с черни връзки. Сали също си бе поставила етикетите. В огледалото видяха да си тръгват първите творби: Лаура, Кати, Давид, Естефания, Селия. Шествие на надписани гъвкави тела.

— Отново пропуснах цикъла си — рече Анек с безразличен тон. — Още от Хамбург ту прекъсва, ту пак започва.

Сали я погледна за миг.

— Не обръщай внимание, с всички ни е така. Лена казва, че менструацията й прилича на чадър — ако има, я губи, после се появява, но пак изчезва. Една от многото последици на решението ти да станеш картина, както знаеш.

— Да, знам — Анек още гледаше в огледалото. — Всъщност, чувствам се по-добре, ако нямам — каза тя най-накрая.

— Слушай, мислила ли си какво ще правиш идния понеделник?

Въпросът я озадачава. За деня, когато музеят беше затворен, не правеше никакви планове извън трескавото опиянение на пазаруването с неизчерпаемите кредитни карти. Всичко останало — самотните разходки из Хофбург, Шьонбрун, Белведере (всъщност не толкова самотни, тъй като я придружаваше охраната), посещенията в Музея за историческо изкуство или в катедралата „Свети Стефан“, дори балета и представленията от виенския фестивал през юни — всичко я отегчаваше и я пресищаше до отвращение. Питаше се какво търси произведение на изкуството като нея в този град, където всичко е изкуство. Искаше й се обиколката да продължи извън Европа. За следващата 2007 г. фондацията им бе обещала да заминат за Америка и Австралия. Може би там щеше да намери истински развлечения.

— Нищо — отговори тя. — Защо?

— С Лаура и Лена мислехме да отидем до Пратера за целия ден. Ще дойдеш ли с нас?

— Добре.

Внезапно усети как я изпълва топла вълна на благодарност към Сали. На четиринайсет години Анек Холех бе най-младата картина в изложбата (самата Сали бе с десет години по-голяма). Дойдеше ли почивният ден, останалите творби се разотиваха. Никой не помисляше за нея. За всяко друго момиче на мястото на Анек — привикнала към самотата и тишината на музеи, галерии и частни домове, — подобен живот би бил непоносим. Затова поканата на Сали я бе развълнувала. Но човек би го доловил много трудно, защото лицето й изразяваше единствено чувствата, които художникът изискваше от нея.

— Благодаря — рече тя простичко, като обгърна приятелката си със синьо-зелен поглед.

— Недей да ми благодариш — отвърна Сали. — Каня те, понеже ми е приятно да сме заедно.

Този израз на топлота отново я развълнува.

Спускаха се с асансьора. В тъмните стъкла на очилата на Оскар Диас се оглеждаха две Анек — стройни, с прави руси коси, и двете с привързани на шията жълти етикети. Оскар Диас бе дежурният служител, натоварен да я охранява по обратния път към хотела. Той неизменно я даряваше с любезна усмивка и няколко изтъркани учтиви думи. Онази сряда обаче бе необичайно отчужден. На Анек й се искаше да го заприказва, защото след разговора със Сали й бе станало леко, но съобрази, че не е уместно творбите на изкуството да бъбрят с охранителите и реши да не обръща внимание на мълчанието на Диас. Имаше да мисли за други неща.

От две години Анек беше „Отронено цвете“, един от шедьоврите на Бруно ван Тиш, и нямаше представа колко време й остава, докато художникът реши да я подмени. Месец? Четири месеца? Дванайсет? Двайсет? Всичко зависеше от това колко бързо ще съзрява тялото й. Нощем, в широките легла на хотелите, където спеше гола, тя прокарваше пръст по ръба на етикетите, привързани за шията или китката й, или протягаше ръка към подписа, отпечатан на левия й глезен („БвТ“ в индиговосиньо) и мълчаливо се молеше на далечния Бог на Изкуството и на Живота тялото й да се опази спокойно, да не се бунтува подмолно — моля те! — да не набъбват гърдите й, прасците й да не шупват като глината върху грънчарското колело, бедрата й да не предлагат на ръцете, които рисуваха по тях, все по-пълни и закръглени форми.

Искаше още дълго да бъде „Отронено цвете“.

Да се превърне в шедьовър й бе струвало шестгодишни усилия. Дължеше всичко на майка си, тя беше открила способностите й като платно и я бе завела едва осемгодишна във фондацията. Баща й, естествено, не би се съгласил, но нямаше и как да попречи, тъй като вече не живееше с тях — бракът на родителите й бе разтурен от близо пет години и Анек почти не го познаваше. Знаеше, че е безогледен човек, неуравновесен алкохолик, старомоден художник на текстилни платна и че настоявал да живее от занаята си, отказвайки да приеме, че неживите платна са излезли от мода. Откакто майка й бе получила правата за нейното отглеждане и възпитание и особено откакто Анек бе отишла да учи в Амстердам за професионално платно, избухливият непознат мъж им бе досаждал постоянно, с изключение на честите му периоди на престой по болници и затвори. През 2001 г., когато Анек бе изложена в музея „Стеделек“ в Амстердам като „Съкровеност“, първата творба, създадена с нея от Ван Тиш, баща й неочаквано се появи в залата. Анек разпозна ужасните разкривени черти и пламналите очи, вперени в нея от десет крачки разстояние, досами ограждението, и разбра какво се задава, миг преди да се случи. „Това е дъщеря ми! — закрещя извън себе си мъжът. — Изложена гола в музей, едва деветгодишна!“ Наложи се намесата на цяла група служители от охраната. Последва скандал, кратък процес и баща й отново попадна в затвора. Анек не желаеше да си спомня за неприятното събитие.

Освен „Съкровеност“, Майстора бе нарисувал с нея още две картини — „Признания“ и „Отронено цвете“. Последната, от 2004 г., бе смятана за едно от върховите постижения на Бруно ван Тиш — част от специализираната критика дори смело я поставяше сред най-забележителните явления в живописта на всички времена. Анек бе вписана със златни букви в историята на изкуството и майка й много се гордееше с нея. Тя често й повтаряше: „Това още нищо не е. Целият живот е пред теб, Анек“. Ала Анек ненавиждаше „целият живот да е пред нея“, тя отказваше да порасне и се измъчваше от вероятността да я отстранят от „Отронено цвете“ и да я заместят с друго момиче.

Менструацията се бе изляла като червено петно върху чисто бяло платно, като знак за опасност: „Внимавай, Анек, ти съзряваш, скоро ще бъдеш възрастна за тази творба“, предупреждаваше тя като прокоба. Как да не се зарадва, че цикълът й е спрял, поне за известно време! Анек отправяше молитви към Бога на Изкуството (Богът на Живота я мразеше), но Бог на Изкуството беше Майстора, а той нямаше да направи нищо друго, освен някой ден да й каже: „Трябва да те заместим, за да продължи картината да съществува“.

Опита да изтрие мъката от мислите си. Напразно. Мъката си остана все там.

Паркингът бе тъмен, белязан от всевластното бръмчене на автомобилните мотори. Същата вечер пазач бе турски преселник на име Исмаил. Той махна с ръка за поздрав към Диас. Когато се усмихна, краищата на черните му мустаци се повдигнаха. Диас отвърна на приветствието, докато отваряше задната врата на камионетката. Исмаил видя как тялото на Анек са наклони, за да влезе в колата и как вътре мракът в цвят на охра постепенно заличи фигурата й — гърба, очертанието на хълбоците, задните части, издължените бедра, едната плюшена пантофка, после другата. Вратата се захлопна, камионетката запали, направи маневра за излизане и се отдалечи. Хотел „Виена Мариот“ се намираше на „Рингщрасе“, на няколко пресечки от художествения комплекс „Музеумскартие“, разстоянието бе късо и безопасно, и Исмаил нямаше причини да подозира, че може да се случи нещо лошо или различно от обичайното.

Не предполагаше, че за последен път вижда Анек Холех жива.

Първа стъпка
Цветовете на палитрата

Бяло, червено, синьо, виолетово, телесен цвят, зелено, жълто и черно са основните багри на палитрата при рисуването върху човешки тела.

Трактат по хипердраматична живопис

Бруно ван Тиш

… колко ще е прекрасно да можем да отидем в Огледалната къща!

Луис Карол

Клара стоеше изрисувана в титановобяло повече от два часа, когато някаква дама слезе да я разгледа, придружена от Гертруде. С крайчеца на окото Клара различи слънчеви очила, малка шапка с цветя и перленосив костюм. Изглеждаше важна клиентка. Разговаряше с Гертруде и същевременно оценяваше с поглед творбата.

— Знаеш ли, преди две години с Рони купихме картина на Басан… — Силен аржентински акцент. — Наричаше се „Момиче със слънцето в ръце“. Рони се впечатли от блясъка по раменете и корема. Предупреждавах го: „За Бога, Рони, имаме толкова картини, къде да вместим още една?“ А Рони ми рече: „Не са чак толкова много. Ти си претъпкала къщата с bric-à-bracs[1] а аз не се оплаквам“. — Смях. — Представяш ли си какво направихме в края на краищата с картината? Подарихме я на Ан.

— Чудесно.

Жената си свали очилата и се наведе.

— Къде е подписът? А, на бедрото… Красива е… Та докъде бях стигнала?

— Подарили сте картината на Ан.

— О, да. Ан и Луис много я харесаха, както се очакваше. Но Ан бързаше да разбере висок ли е наемът. Успокоих я: „Не се притеснявайте, ние ще платим. Решили сме да ви направим подарък“. А после попитах картината дали има нещо против да замине за Париж с дъщеря ми. Отговори, че нямала.

— Откупената картина не може да има нещо против да последва собственика си където и да е — отсече Гертруде.

— Предпочитам да съм любезна с горките картинки. А тази, разбира се, е много красива. — Аржентинското „ж“ звънтеше в устата й като при късо съединение. — Какво беше заглавието?

— „Момиче пред огледалото“.

— Красива е, много е красива. Ако не възразяваш, Гертруде, ще си взема един каталог.

— Разбира се, колкото искаш.

Клара не помръдна и след като се отдалечиха. „Красива е, красива е, много е красива — но няма да ме купиш. Личи отдалече“. Съзнаваше, че не бива да се разсейва по време на Неподвижност, но не можеше да преодолее тревогата. Безпокоеше се, че не е откупена.

Какво не беше наред с „Момиче пред огледалото“? Клара нямаше представа. Творбата не бе кой знае каква, но я бяха купували в много по-лоши неща. Позираше права, чисто гола, с дясната ръка пред венериния хълм, а лявата отметната встрани, с леко раздалечени нозе, като цялата бе оцветена в различни отсенки на бялото. Косите й представляваха гъста маса в наситени бели тонове, а по тялото й меко блестяха по-светли петна. Пред нея се издигаше почти двуметрово правоъгълно огледало без рамка, забито направо в пода. Това беше всичко. Струваше две хиляди и петстотин евро, плюс триста евро на месец за поддръжка — цена достъпна и за най-посредствения любител. Алекс Басан я бе уверил, че скоро ще я откупят, но тя стоеше изложена от почти месец в галерия GS на улица „Веласкес“ в Мадрид, а никой не се решаваше да направи твърдо предложение. Беше сряда, 21 юни 2006 г., и споразумението между художника и GS изтичаше след седмица. Ако дотогава не се случеше нещо, Басан щеше да я оттегли и Клара щеше да чака друг художник да пожелае да нарисува оригинал с нея. Откъде да намери пари през това време?

В естествения си вид, без боя, Клара Рейес бе с платиненоруса, леко чуплива коса до раменете, сини очи и изпъкнали скули; на лицето й се четеше едновременно простодушие и злонравие, а изненадващата физическа издръжливост опровергаваше привидно изящното й крехко телосложение. За да се запази в такова състояние, тя се нуждаеше от пари. Беше си купила боядисан в бяло апартамент на последния етаж на улица „Аугусто Фигероа“, а в дневната си бе подредила истински малък гимнастически салон с кръгло татами, заобиколено от огледала и уреди. В дните, когато галериите затваряха и тя не участваше като творба, ходеше на плуване. Всеки месец посещаваше козметичния център. Поддържаше се с диетични храни и следеше теглото си с електронни апарати. Използваше три вида кремове на ден, за да остане кожата й мека и стегната, както се полага на платно. Бяха й премахнали две малки брадавици на гърдите и се бе погрижила да заличат белега на лявото й коляно. Менструацията й се бе изпарила като с магическа пръчка, благодарение на съответните мерки, а физиологичните си потребности Клара ограничаваше с фармацевтични препарати. Беше изцяло и трайно депилирана, включително и веждите, като си бе оставила само косите. Веждите и окосмяването на венериния хълм е лесно да се нарисуват, ако художникът пожелае, но е нужно време, за да израснат. Това не бяха приумици, такава бе работата й. Да бъде картина й струваше много пари, но именно като такава печелеше доста. Любопитен парадокс, който я караше да мисли, че Ван Тиш, най-великият между великите, е прав да твърди, че изкуството е единствено и само пари.

Тъй или иначе тази година нещата не вървяха зле. За Коледа някаква каталонска бизнес дама я бе откупила в „Ягодата“ от Вики Лиедо — Вики разполагаше с много верни клиенти и успешно продаваше всички свои творби. В „Ягодата“ се явяваха двете с Йоли Рибо — седнали върху пиедестал, нарисувани в естествени цветове, със сплетени ръце и нозе, захапали от двете страни една пластмасова ягода в хинакридоновочервено. Позата бе проста, но всеки ден трябваше да използват аерозол за намаляване на слюнкоотделянето („Представете си картина с проточени лиги — бе казала Вики. — Никак няма да е красиво, нали?“). След като веднъж се приспособиш да държиш в уста пластмасова ягода по шест часа на ден изглеждаше най-простото нещо на света. А хипердраматизмът им бе позволил тя и Йоли да се съчетаят напълно — двете споделяха ягодата, дъха, зрението и осезанието като истински любовници. Вики ги бе подписала върху делтовидния мускул с „В“ и водоравно „Л“ в червено. Клара и Йоли престояха в дома на бизнес дамата месец, после ги подмениха. И Клара отново трябваше да си търси работа. През март бе заместила в Марбеля една французойка в творба на открито от португалския художник Гамайо, а през април бе сменила Кети Кабилдос в „Течна стихия II“ от Жауме Оресте, също на открито, в Ла Моралеха. Но ако не си първоначалният модел, заплащането не е голямо.

Най-сетне през май дойде голямата новина. Обади й се Алекс Басан. Искал да нарисува оригинал с нея. „О, Алекс, колко навреме“, помисли тя. Той беше доста стихиен в творчеството си, но продаваем художник. Бе рисувал Клара в два оригинала преди години и тя бе привикнала към начина му на работа. Прие предложението, без много да се мае.

Клара пристигна в Барселона в началото на май и се настани близо до „Диагонал“, в двуетажния апартамент, където живееше и работеше Басан. Клара спеше на едно от трите сгъваеми легла в ателието. Останалите две бяха заети от единайсет-дванайсет годишно българско момиченце (дали пък не беше от Румъния?), използвано от Басан като скица през свободното време, и от друга скица, момък на име Габриел, на когото Басан бе прикачил прякора „Нещастие“, защото му бе послужил за първи път при създаването на творба с такова заглавие. „Нещастие“ беше мършав и с покорен нрав. На горния етаж живееха самият Басан и жена му. Докато Клара работеше, момиченцето блуждаеше като призрак из ателието, с японска играчка в ръце, от онези, които човек трябва да храни, отглежда и възпитава чрез натискане на бутоните. Това бе единствената вещ, която Клара я видя да носи през двете седмици, прекарани в дома на Басан — момичето сякаш бе дошло без багаж и без дрехи. Колкото до „Нещастие“, той просто влизаше и излизаше. Твърдеше, че са го наели няколко барселонски художника едновременно.

Басан бе направил предварителни чернови преди пристигането на Клара. Бе използвал за скица някаква американка на име Кари. Показа й снимките: Кари изправена, Кари коленичила, неизменно пред огледало, поставено на различни разстояния. Но резултатите не го задоволяваха. През първите дни с Клара художникът работеше без огледало. Изрисува я с аерозол за скициране в бяло и черно, и я подложи на оглед при просто осветление на тъмен фон. Добави фиксатор за коса и я накара да стои няколко часа права на един крак.

— Но какво се мъчиш да постигнеш, Алекс? — питаше го тя.

Басан беше огромен, як мъж с вид на дървар. Изпод реверите на престилката се виждаха косматите му гърди. Обикновено рисуваше така, както говореше — на пориви. Понякога, когато оформяше някое чувствително място, дебелите му пръсти стържеха кожата на Клара.

— Какво се мъча да постигна ли? Ама че въпрос, дъще. Откъде, по дяволите, да знам. Имам огледало. Имам и теб. Искам да направя нещо просто, естествено, с основни цветове, може би в гамата на много нежно бяло. И искам някакъв израз… Знам ли… Искам те искрена, открита, без задръжки… Искреност — това е то. Да се научим да се опознаваме, да преминем през огледалото, да видим как се живее в огледалния свят.

Клара не разбираше нито дума, но същото ставаше и при останалите художници. Това не я безпокоеше — тя беше картина, не художествен критик, работата й бе не да разбира, а да позволи на художника да представи чрез нея идеята, зародила се в главата му. Освен това на Басан тя се доверяваше сляпо. С Басан всичко беше неочаквано — откритието се раждаше непредвидено, мигновено, а когато това се случваше, разтърсваше до дън душа.

Към средата на втората седмица Басан постави огледало на пода на ателието и я накара да приклекне гола върху блестящата повърхност и да се огледа. Изминаха няколко часа. Клара, присвита върху огледалото, виждаше мъгляви облаци.

— Приятно ли ти е да се гледаш? — запита я художникът внезапно.

— Да.

— Защо?

— Мисля, че съм привлекателна.

— Кажи ми първото нещо, което ти мине през ума. Хайде, не се замисляй. Кажи ми каквото и да е.

— Пъп — рече Клара.

— Някакъв пъп ли?

— Не някакъв пъп. Моят пъп.

— Мислеше за пъпа си?

— Аха. В момента да. Нали гледам в него.

— И какво мислеше за пъпа си? Че е красив? Че е грозен?

— Мислех, че изглежда невероятно. Да имаш дупка в корема. Не е ли чудно?

Басан остана неподвижен (неговият начин да размишлява) и веднага след това се плесна по бедрата (неговият начин да достигне до откритие).

— Пъп, пъп… Дупка… Началото на света и на живота… Ето, това е. Изправи се. С дясната ръка ще прикриеш пола си, но палецът ще е леко изнесен нагоре. Да видя… Така… Не, още малко… Така… Насочен косо към пъпа…

В края на краищата се получи много непосредствена творба. Басан я беше поставил изправена, с леко разтворени ръце и нозе, дясната длан върху венериния хълм, палецът вдигнат малко по-малко, отколкото при първоначалното намерение. Приготви смес от цинковобяло и я покри напълно, включително „естествените белези“ (чертите на лицето, зърната на гърдите и кръговете около тях, пъпа, половите органи и процепа между бедрата). Нанесе оловно белило върху най-светлите места и след това нахвърли отгоре мазки титановобяло. Оваля цялата й коса в еднородна бяла маса, тъй че да прилепне към главата. Върху боята по лицето с тънка островърха четка нарисува опростени черти: вежди, мигли и устни в неаполитанско кафяво, силно изсветлено с бяло. Пред нея заби в земята огледало в цял ръст. Прокара отгоре две успоредни шини, всяка с по три халогенни крушки, насочени право към фигурата. Под силната светлина маслените бои блестяха върху кожата й. На 22 май Басан нанесе подписа върху лявото бедро — главно „Б“ и две малки „с“. „Бсс“. „Звучеше като леко съскане, мислеше си тя, като бръмченето на оса“.

— Според мен ще е добре да опитаме в Мадрид — заяви Басан. — Получих интересно предложение от GS.

Той лично изработи каталога. „За всяка изложба каталозите са по-важни от творбите“, казваше той и продължаваше да разсъждава: „Днес ние, художниците, не създаваме картини, а каталози“. Когато в края на май получи от печатницата първите образци, Басан изпрати на Клара изданието по пощата. Беше прекрасно: лъскав бял картон със снимка на нейното изрисувано лице върху корицата. Разгъваше се и със златни букви се четеше: „Художникът Алекс Басан и галерия GS имат удоволствието да…“ Басан го определи изящно с едно от ненадейните си хрумвания: „Прилича на покана за първото причастие на някой елф“. Откриването — като всички други — се състоя в Мадрид в четвъртък, 1 юни 2006 г., в осем вечерта в GS. Гертруде заплати наполовина напитките. Гостите се черпеха в преддверието, а после слизаха в подземието да видят Клара, изправена в средата на съвсем малка стая. Огледалото стърчеше съвършено отвесно пред нея, без рамка и без поставка, като в магия. Зад гърба й, на бялата стена — картонче: „Алекс Басан. «Момиче пред огледалото». Маслени бои върху двайсет и четири годишна девойка, огледало в цял ръст и светлини. 195×35×88 см“. Под надписа — полица с каталози. Нямаше никакъв подиум, нито предпазен шнур — тя стоеше права насред чистия бял под, лъскав като огледалото и като самата нея. Стаята беше много тясна и когато се напълни с хора, Клара се изплаши, че някой може да я настъпи по крака. В единия ъгъл на стената висеше бял пожарогасител. „Поне няма да изгоря, ако избухне пожар“, помисли тя.

Чу похвалите на познавачите. Също и някои критики. Не бяха отправени към нея, разбира се, а към творбата. Въпреки това гледаха нея — бедрата й, ханша й, гърдите й, неподвижното й лице. Надничаха и в огледалото. Но имаше и изключение. По едно време тя зърна с ъгъла на окото някакъв силует да се надвесва над лявото й ухо и чу как й шепне мръсотии. Беше привикнала и дори не мигна. Често се случваше на изложба на хипердраматично изкуство да се промъкне някой ненормален тип, привлечен не от произведението, а от голите жени. Съдейки по вмирисания му дъх, този беше пиян. Измина известно време, а пияният стоеше край нея и я гледаше. Клара се изплаши, че ще опита да я докосне, защото пазачи нямаше. Но след малко мъжът се отдалечи. Ако бе понечил да й стори нещо, щеше да й се наложи да излезе от Неподвижността и да му отправи устно предупреждение. Ако въпреки това мъжът бе упорствал, нищо не би й попречило да го блъсне с коляно в тестисите. Нямаше да й е за първи път, когато престава да е произведение на изкуството, за да се предпази от размирен зрител. ХД-изкуството будеше несподелени страсти и жените-картини без охрана бързо научаваха урока си.

„Момиче пред огледалото“ лесно можеше да заеме мястото си във всеки просторен салон. Полагаемият й се процент от продажбата и наема, прибавен към сумата, получена за работата с художника, щяха да осигурят остатъка от лятото.

Само че никой не я откупуваше.

— Клара.

Тя пое въздух, когато чу гласа на Гертруде откъм стълбите.

— Клара, вече е един и половина. Затварям.

Да излезе от Неподвижността и да се върне към света на живите, изискваше известно усилие. Раздвижи челюстта си и преглътна, примигна (върху ретините й се бяха запечатали две очертани от светлината и часовете камеи със собственото й лице), протегна ръце, разтърси стъпала върху пода. Единият й крак бе изтръпнал. Разтърка шията си. Маслената боя опъваше кожата.

— Двама господа искат да говорят с теб — добави Гертруде. — В кабинета ми са.

Клара прекъсна упражненията и погледна галеристката. Гертруде бе застанала до стълбището. Както обикновено, зеленоокото й лице с яркочервени устни не изразяваше нищо. Беше зряла, много висока жена, бяла като Мон Блан, толкова светла, че почти блестеше. Ако някой я събореше в снега, от нея биха се забелязвали само два бадемовидни изумруда и начервената уста. Обичаше да носи бели туники и разговаряше, сякаш подлага на разпит и мъчения военнопленник. „Германка съм, но живея в Мадрид от няколко години“, обясни тя, когато се запознаха. Произнасяше „Мадрид“ като робот в евтин филм от серия В. „GS са първите букви на името ми“. И се представи, но Клара така и не успя да запомни фамилията. „Много ми е приятно“, рече Клара и в отговор получи усмивка. Басан твърдеше, че Гертруде е добра галеристка и разполага с подбрана клиентела от колекционери на хипердраматично изкуство. Мнението му обаче не се потвърждаваше. В замяна Клара долови, че Гертруде е саможив човек и се отнася към картините с презрение. Навярно с художниците се държеше по-любезно. Освен това страдаше от мания за чистота. Не й разрешаваше да ползва банята, за да се гримира или почисти след работа. Заявяваше, че не желае да вижда боя никъде, освен по телата на картините. От първия ден й посочи малко помещение в дъното на тавана и й обясни, че там творбите се устройват добре. Всеки работен ден Клара влизаше в таванската кочина, навличаше порестото трико и качулката, напоени в приготвените от Басан цветове, и изчакваше близо час, докато боите се втвърдят върху плътта й. Тогава сваляше трикото и качулката, после излизаше гола, блестяща и бяла, спускаше се по стълбите и заставаше в позата и изражението, определени от художника. Когато затваряха галерията, не й оставаше друго, освен да се прибере вкъщи с изрисувано тяло под анцуга и със скрити под смешната баретка бели коси; имаше възможност да почисти само лицето си. Не беше особено приятно да кара кола с вкоравена от маслената боя кожа.

— Двама господа ли? — Тя се прокашля, за да си възвърне гласа. — За какво съм им?

— Откъде да знам? В кабинета ми са, чакат те.

— Слизаха ли да видят творбата? — Много пъти не забелязваше колко посетители бяха идвали.

— Със сигурност днес не. Питаха за Клара Рейес. Не споменаха за никаква творба.

Докато Клара обмисляше думите й, Гертруде добави:

— Предполагам, че няма да се явиш пред тях в такъв вид. Потърси халат на тавана. Но не пипай нищо. Не искам петна от боя в кабинета си.

Двамата мъже я чакаха прави и прелистваха брошури от лъскава хартия — каталози на други творби с нейно участие. Разпозна „Нежности“ от Вики, „Хоризонтал III“ от Гутиерес Регеро и „Вълкът, междувременно, умира от глад“ от Жорж Шалбу. На снимките се виждаше голото или почти голото й тяло, обагрено в няколко цвята. Имаше и брошури на „Момиче пред огледалото“. Единият показваше на другия каталозите и след това ги захвърляше на масата, сякаш ги броеше. Носеха скъпи костюми и по всяка вероятност бяха чужденци. Когато си даде сметка за това, сърцето й заби по-бързо — щом идваха отдалече, за да я видят, може би наистина се интересуваха от нея. „Успокой се, още не се знае какво ще ти предложат“.

Подадоха й стол. Когато седна, полите на халата се разтвориха като венчелистчета и единият й крак, оцветен в титановобяло и намазан с оловно белило, се откри до средата на бедрото. Клара скръсти ръце под гърдите и застана с вид на добро момиче.

— Слушам ви — рече тя.

Мъжете не седнаха. Заговори само единият. Испанският му, макар и разбираем, беше изпъстрен с грешки. Клара не можа да определи акцента.

— Вие ли сте Клара Рейес?

— Аха.

Мъжът измъкна нещо от куфарчето — биографичната справка, която Клара разпращаше до най-видните художници в Европа и Америка. Сърцето й затуптя по-силно.

— Двайсет и четири годишна — зачете мъжът на висок глас, — ръст сто седемдесет и пет сантиметра, гръдна обиколка осемдесет и пет, талия петдесет и пет, ханш осемдесет и осем, коси естествено руси, очи небесносини със зелени отсенки, депилирана, без петна, стегната и гладка, подлагана четири пъти на имприматура[2]… Нали така?

— Така.

Мъжът продължи да чете.

— Изучавала ХД-изкуство и техника като платно в Барселона при Куинет, както и младежки техники във Франкфурт при Ведекинд. Също и във Флоренция при Феручоли, нали така?

— Е, при Феручоли бях само за седмица.

Не искаше нищо да крие, защото можеха да последват подвеждащи въпроси.

— Рисували са ви испански и чуждестранни художници. Навярно владеете английски?

— О, да. Отлично.

— Правили сте творби на открито и на закрито. Кои ви се удават по-добре?

— И двете. Мога да бъда както творба за закрито пространство, така и за открито — сезонна и дори постоянна, според облеклото и годишното време, естествено. Макар че мога да позирам гола в постоянен екстериор при съответната защи…

— Запознати сме и с други ваши работи — прекъсна я мъжът. — Харесвате ни.

— Много благодаря. Отбихте ли се да видите „Момиче пред огледалото“? Много силно въздействащо произведение на Басан, наистина е така, не го казвам, защото аз съм картината, а…

— Участвали сте и в динамични творби от двата вида — акции и срещи — отново я сряза мъжът. — Интерактивни ли бяха?

— Аха. Няколко пъти, да.

— Откупували ли са ви в някоя от тях?

— В почти всички.

— Добре. — Мъжът се усмихна и огледа брошурките, сякаш те подхранваха усмивката му. — Дотук с биографичната справка, предназначена за реклама. Сега искам да чуя вашата лична.

— Какво имате предвид?

— Вашите други професионални изяви, неподходящи за публикуване. Например, били ли сте някога украшение, подвижен предмет, приспособление?

— Никога не съм се явявала като жив художествен предмет — отвърна Клара.

Беше истина, макар да не бе сигурна дали мъжът й вярва. Но отговорът й бе прозвучал малко превзето, затова добави:

— В Испания все още не е много обичайно да се купуват живи предмети.

— Арт-шокове?

Тя замълча за кратко. Изправи се на стола (слоят боя върху бедрата й леко прошумоля) и изостри внимание.

— Извинете, защо е този разпит?

— Трябва да сме наясно какво може да се изисква от вас — произнесе най-спокойно мъжът.

— Предупреждавам ви, не съм склонна да участвам в нещо незаконно.

Изчака някакъв ответ, но напразно. Побърза да продължи:

— Е, може и да се съглася. Но само ако ми кажете какво ще правите, къде ще го правите и кой художник ме наема.

— Моля, отговорете на въпроса.

Реши, че няма да сбърка, ако каже истината. Тъй или иначе, тя не беше малолетна, а двата арт-шока, в които я купиха тогава, не бяха от най-крайните и се показваха само в частни салони пред възрастни зрители. Но също така съзнаваше, че и в двата се бяха промъкнали някои сцени, навярно прехвърлили границата на позволеното. Например, в „625+50 реда“ от Адолфо Бермехо едно от платната обезглавяваше жива котка и обливаше с кръвта й гърба на Клара. Дали това беше престъпление? Не беше сигурна, но въпросът беше общ и можеше да отговори общо.

— Да, правила съм арт-шокове.

— Мокри?

— Никога — заяви твърдо.

— Но сте работили с Хилберто Брентано, ако не се лъжа.

— Направих два или три арт-шока с Брентано миналата година, но нито един мокър.

— Участвали ли сте в някакво сдружение за набавяне на младежки материал за произведения на изкуството?

— Няколко месеца работих за The Circle.

— На каква възраст?

— На шестнайсет години.

— Какво правихте там?

— Обичайното. Боядисаха ми косата в червено, поставиха ми белезници и участвах в някои стенни пана от рода на Redhair Road.

— Това първата ви художествена изява ли беше?

— Аха.

— Доколкото виждам — рече мъжът — обичате крайното и рисково изкуство. Не изглеждате крайна и склонна към рискове. По-скоро изглеждате мека.

Кой знае защо, на Клара й допадаше пренебрежителната студенина на този човек. Усмивка разтегли плътната боя върху лицето й.

— Мека съм в действителността. Ставам крайна, когато ме рисуват.

Мъжът с нищо не показа, че възприема думите й като шега, и рече:

— Дошли сме да ви предложим нещо крайно и рисково, най-крайното и най-рисковото, което сте правили през живота си като платно, най-значимото и най-трудното. Искаме да сме сигурни, че ще ни свършите работа.

Тя изведнъж усети устата си пресъхнала като намазаната с бои кожа под халата. Сърцето й биеше силно и възбудено. Клара обичаше крайностите, мрака отвъд границата. Когато й казваха: „Не отивай натам“, тялото й се задвижваше и тръгваше просто заради удоволствието да не се подчини на нареждането. Когато нещо я плашеше, понякога се стараеше да го държи на разстояние, но никога не го изпускаше от поглед. Мразеше наставленията на обикновените художници, но ако художник, от когото се възхищаваше, я молеше да извърши безразсъдство, все едно какво, с удоволствие се подчиняваше сляпо. И това „все едно какво“ не признаваше ограничения. Тя изпитваше натрапчиво желание да узнае докъде ще е способна да стигне, ако при дадени идеални обстоятелства възникне напрежение. Смяташе, че все още е много далече от собствения си таван. Или от собственото си дъно.

— Звучи добре — рече.

Мъжът изчака малко и добави:

— Естествено, ще се наложи да прекъснете всичко друго за доста дълго време.

— Мога да оставя всичко, ако предложението си заслужава.

— Предложението наистина си заслужава.

— И трябва да ви повярвам?

— Не искаме да прибързваме, нито вие, нито ние, нали? — Мъжът вдигна ръка към сакото си. Черен кожен портфейл. Тюркоазносиня картичка. — Позвънете на този номер. Имате време до утре, четвъртък вечерта.

Тя огледа картичката, преди да я спусне в джоба на халата — на нея имаше само телефонен номер. Вероятно мобилен.

Кабинетът на Гертруде представляваше малка бяла стаичка без прозорци. Все пак на Клара й се стори, че вън е започнало да вали. Чуваше се сякаш художествено подражание на приглушен дъжд. Двамата мъже я гледаха втренчено, в очакване тя да каже нещо. Тя каза:

— Не обичам да приемам предложения, с които не съм наясно.

— Не е нужно да сте наясно с каквото и да е — вие сте творбата. Наясно са само художниците.

— Кажете ми тогава кой е художникът, решил да ме рисува.

— Не ви се полага да знаете.

Клара посрещна явната проява на неуважение, без да отвърне. Знаеше, че мъжът казва истината. Големите художници никога не разкриваха на платното своята самоличност преди започване на работата — по този начин пазеха в тайна каква картина замислят.

Вратата се отвори и се появи Гертруде.

— Извинете ме, но излизам за обед и трябва да затворя галерията.

— Не се безпокойте, вече приключихме. — Двамата мъже прибраха каталозите и си тръгнаха, без да продумат.

По време на следобедния сеанс гърдите й се повдигаха от учестеното дишане. Беше изнервена и Неподвижността се оказа по-трудна от друг път. Въпреки това въображението й помагаше да стои неподвижно, защото ако дадем простор на въображението, можем да се движим, без да нарушаваме покоя. Времето изтече и никой не слезе да я види, но й беше все едно, тъй като около нея витаеха мечтите й.

Най-крайното и най-рисковото. Най-значимото и най-трудното.

Най-голямото й желание бе да я рисува гениален творец. В мислите й се въртяха няколко имена, но не смееше да се надява на тях. Не искаше да храни големи надежди, а после да остане разочарована. Стоя изправена сред безмълвната белота, докато Гертруде й съобщи, че е време да затваря.

Навън действително валеше бурен летен дъжд, както бяха познали по телевизията. В друг момент тя би се затичала към жилището си, но сега й се дощя да повърви бавно под проливните струи, метнала през рамо торбата с боите. Усещаше анцуга залепнал за тялото си като подгизнал чаршаф, от баретата върху главата й се лееше вода, но не й беше неприятно. Нещо повече, това гмуркане сред ледените водни диаманти я привличаше.

Най-крайното и най-рисковото. Най-значимото и най-трудното.

А ако беше капан? Понякога имаше такива случаи. Наемаха те уж като представители на някой голям майстор, извеждаха те вън от страната и те принуждаваха да участваш в мокри изяви. Все пак не й се вярваше. Дори да беше така, щеше да рискува. Да си произведение на изкуството означаваше да приемаш всички рискове и всички жертви. Повече я плашеше вероятността да се сблъска с разочарование, отколкото с опасност. Готова бе да преодолее всякакви клопки, освен клопката на посредствеността.

Най-крайното и най-рисковото. Най-значимото и най-трудното и…

Внезапно усети тялото си като разтопена свещ. Стори й се, че се втечнява и се слива с дъжда. Погледна към краката си и разбра. Беше забравила, че още е изрисувана и водата я обезцветява. Подир нея по улицата се стичаше начупена бяла река, лъкатушен млечен поток, който се отцеждаше от анцуга по тротоара на улица „Веласкес“ и който водата бързаше да заличи с устремената припряност на поривист художник. Бяло, бяло, бяло.

Малко по малко, размита от водата, Клара помръкваше.

Червено. Червеното преобладаваше над другите цветове. Червено като останките от изпотъпкани макове. Госпожица Уд си свали очилата, за да разгледа снимките.

— Намерихме я рано тази сутрин в залесена местност сред Винервалд — каза полицаят, — на един час път с кола от Виена. Съобщиха ни двама любители орнитолози, заели се да изучават песента на кукумявките. По-точно те са сигнализирали на униформената полиция, а подполковник Худле се обади на нас. Обикновено редът е такъв.

Докато полицаят говореше, Бош подаваше снимките една по една на госпожица Уд. На зелената полянка, освен дъбовите стволове тук-там се виждаха цветя, а между тях и птичка мухоловка, неизвестно защо кацнала на тревата точно до разкъсаната на парцали розова блуза. Червеното се разливаше навсякъде, дори върху пантофката във форма на плюшено мече, надзърнала иззад дървото. Мечешкото лице се усмихваше.

— Тези неща, разпръснати наоколо… — каза госпожица Уд.

Масата беше огромна и седналият срещу Уд полицай не знаеше накъде сочи, но отлично разбираше какво има предвид.

— Това са дрехите.

— Но защо са така раздрани и изцапани с кръв?

— Наистина добър въпрос. Това ни озадачи най-напред. Намерихме останки от тъканта, залепнали по раните. Заключението е просто. Нарязал я е облечена, а после е свалил дрехите.

— Защо?

Полицаят направи неопределен жест.

— Навярно сексуално насилие. Само че не разполагаме с доказателства, макар да изчакваме заключителния доклад на съдебния лекар. Все пак поведението на такива лица невинаги следва логична схема.

— Просната е като… като на показ, нали? Поставена е, за да й направят снимки.

— В това положение ли я намерихте? — запита Бош полицая.

— Да, по гръб, с разперени ръце и крака.

— Оставил е етикетите на нея — посочи Бош на госпожица Уд.

— Виждам — рече госпожица Уд. — Етикетите трудно могат да се откъснат, но с уреда, нанесъл такива рани, е могъл да ги среже като хартия. Определихте ли вече какво сечиво е използвано?

— Във всеки случай е бил електрически уред — отвърна полицаят. — Мислихме за свредел или някакъв вид автоматичен трион. Всички рани са причинени от един-единствен дълбок срез. — Протегна ръка по дължината на масата и насочи върха на молива към най-близката до него снимка. — Всичко са десет: две на лицето, две на гърдите, две на корема, по една на всяко бедро и две на гърба. Осем от раните са разположени кръстато. Следователно има четири такива кръста. Раните на бедрата представляват две отвесни линии. Само не ме питайте защо.

— Смъртта вследствие на раните ли е настъпила?

— Вероятно. Нали ви казах, чакаме доклада на…

— Пресметнахте ли приблизително часа на смъртта?

— Изхождайки от състоянието на трупа, според нас навярно всичко се е случило още в сряда вечерта, няколко часа след като са я отвели с камионетката.

Госпожица Уд държеше с два пръста на лявата ръка тъмните си очила. Тя внимателно докосна с тях ръката на Бош.

— Струва ми се, че по земята има твърде малко кръв, какво ще кажеш?

— Точно за това си мислех.

— Вярно е — съгласи се полицаят. — Не го е извършил там. Може би я е нарязал в камионетката. Вероятно й е дал някакво успокоително, защото по тялото не открихме признаци на борба, нито белези от връзване. След това я е довлякъл до това място и я е поставил на тревата.

— И се е нахвърлил да къса дрехите й на открито — подхвърли Уд, — рискувайки любителите орнитолози да решат да наблюдават кукумявките една вечер по-рано.

— Да, чудно е, нали? Но както казах, поведението на тези…

— Разбирам — прекъсна го жената и надяна отново очилата. Бяха „Рей Бан“ със златна рамка и съвсем черни стъкла. На полицая му се струваше невъзможно госпожица Уд да вижда нещо с тях в червеникавия мрак на кабинета. Отразена в стъклата, червената елипса на масата се удвояваше в кървави езера. — Бихме ли могли сега да чуем записа, господин следовател?

— Естествено.

Полицаят се наведе и бръкна в коженото си куфарче. Когато отново се изправи, държеше малък касетофон. Постави го редом със снимките, сякаш и апаратът беше спомен от някакво туристическо пътешествие.

— Намерихме я в краката на трупа. Двучасова хромова лента без надписи и обозначения. Изглежда е записана с добра апаратура.

Натисна копчето с показалец и включи касетофона. Внезапният шум накара Бош да вдигне вежди. Полицаят побърза да намали звука.

— Много е силно — рече.

Кратко мълчание. Изщракване. После започна.

В началото бе пърхане на криле. Пукане на запален огън. Птичка, обгърната от пламъците. След това накъсано дишане. Роди се първата дума. Приличаше на пъшкане, на стон. Но се повтаряше и можеше да се разбере смисълът ѝ: Арт… След още едно затруднение в дишането, плахо се прокрадна първата фраза. Носов, прекъсван от въздишки глас, шумолене на листове хартия и дрезгаво пращене на микрофон. Гласът бе на девойка. Говореше на английски.

— Изкуството е също и унищо… унищожение. Преди е било само… това. В пещерите са рисували това, което… което са искали да по… пожерт… пожерт…

Скърцане. Кратко мълчание. Полицаят натисна паузата.

— Тук е спрял записа, несъмнено за да я накара да повтори фразата.

Продължението беше по-чисто. Сега всяка дума звучеше бавно и отчетливо. Новият монолог издаваше отчаяното усилие на гласа да не се провали. Но навярно от ужас, паузите замръзваха като ледени езера.

— В пещерите са рисували само отреденото да бъде пожертвано… Египетското изкуство е било погребално… Всичко е било посветено на смъртта… Художникът заявява: създал съм те, за да те впримча и да те унищожа, и в жертвоприношението ти се крие смисълът на твоето създаване… Художникът заявява: създал съм те, за да отдам почит на смъртта… Защото ни надживява само изкуството, намерило смъртта си… Ако образите се простят с живота, творбата оцелява…

Полицаят изключи касетофона.

— Това е всичко. Разбира се, в лабораторията вече го изследват. Според нас е направил записа в камионетката, при затворени прозорци, защото почти няма странични шумове. Вероятно текстът е бил написан, а момичето е трябвало да го прочете.

Тягостно мълчание последва думите на полицая. „Сякаш след като вече я чухме, след като чухме гласа й, най-сетне осъзнаваме целия ужас“, мислеше Бош. Въздействието на записа не го изненада. Снимките му бяха направили впечатление, разбира се, но някак си от снимка е лесно да се отстраниш. По времето, когато бе на служба в холандската полиция, Лотар Бош бе развил у себе си своеобразно отчуждение от страшните призраци в червено, които се мержелеят в тъмната стаичка за проявяване. Ала да чуеш гласа беше друго. Зад този глас се криеше човешко същество, умъртвено по ужасен начин. Когато чуваме цигулката, като че виждаме и цигуларя по-ясно.

Бош, привикнал да гледа Анек да позира на открито или пък в различни помещения и музеи, гола или почти гола и обагрена в няколко цвята, никога не бе мислил за нея като за „момиче“, както я наричаше полицаят, освен веднъж. Беше преди две години. Карденас, някакъв колумбийски любител на изкуството с натрупано по не особено чист начин състояние, я бе купил в Гирляндата от Джейкъб Стейн. Бош бе изпитал известно подозрение за онова, което можеше да й се случи в имението край Богота, където тя щеше да позира по осем часа на ден пред собственика, покрита единствено с тясна кадифена лента около кръста. Реши да й даде допълнителна охрана и я повика в кабинета си в Новото ателие в Амстердам, за да й го съобщи. Добре си спомняше срещата им — творбата влезе в кабинета по тениска и джинси, без вежди, с обичайните три жълти етикета, кожата й бе преминала през имприматура, но по нея нямаше нито капка боя. Тя му подаде ръка и рече: „Господин Бош…“

Същият глас на момичето от записа. Същият холандски акцент, същата мекота.

„Господин Бош…“

От простичкия жест и думите платното се бе преобразило пред очите му в дванайсетгодишно дете. Усещането го връхлетя като светкавица. В мисълта му изникна образът на собствената му племенница, Даниел, с четири години по-малка. Осъзна, че дава съгласие това малко момиче да замине да работи фактически голо в дома на застаряващ, криминално проявен мъж. Но когато замайването премина, той си възвърна обичайната безпристрастност. „Тя, разбира се, не е никакво момиче, а платно“, си рече.

В имението край Богота с творбата не се бе случило нищо лошо. А ето сега някой бе разсякъл тялото й в гората край Виена.

Докато слушаше записа, Бош си припомни нежното докосване на дясната й ръка и думите „Господин Бош“, произнесени с непринудена изтънченост. Два различни вида възприятия, но еднакви по същност — мекота, топлота, невинност, мекота, мекота…

Полицаят пред него сякаш чакаше какво ще каже.

— Защо ли е оставил записа? — запита Бош.

— Подобни луди искат цял свят да чуе техните теории — обади се полицаят.

— Намерихте ли вече камионетката? — запита госпожица Уд.

— Не, но скоро ще я открием, ако не я е унищожил по някакъв начин. Известен ни е моделът и регистрационният номер, тъй че…

— Бил е изключително хитър — каза Бош.

— Какво имате предвид?

— Нашите камионетки са снабдени с устройство за определяне на местоположението. Система GPS — оповестява местонахождението на колата във всеки момент. Внедрихме я преди година, за да предотвратим кражбите на ценни творби. Но в сряда вечерта изгубихме сигнала, малко след като колата е напуснала музея. Явно е открил съоръжението и е съумял да го изключи.

— А защо ни повикахте толкова късно? Известието ви се получи в четвъртък сутринта.

— Не отчетохме липсата на сигнал. Уредът задейства алармената система, ако камионетката се отклони от предварително определения маршрут, в случай на произшествие или ако спре за дълго време, преди да е стигнала в хотела. Но този път алармата не се е включила и не забелязахме, че няма сигнал.

— Това означава, че лицето е знаело за устройството — отбеляза полицаят.

— Затова смятаме, че навярно по някакъв начин Оскар Диас е участвал или е виновен за случилото се.

— Добре ли разбрах? Оскар Диас е отговарял за отвеждането й в хотела, нали така? Нещо като охранител във вашето учреждение.

— Да, сътрудник от нашата служба — съгласи се Бош.

— И защо вашият собствен служител би направил такова нещо?

Бош погледна полицая и след това госпожица Уд, потънала в мълчание.

— Не ни е известно. Досието му е безупречно. Ако е бил луд, го е прикривал много добре в продължение на няколко години.

— Какво знаете за него? Има ли семейство? Приятели?

Бош издекламира сведенията — помнеше ги наизуст, след като ги бе преповтарял сто пъти през последните дни.

— Неженен, двайсет и шест годишен, родом от Мексико, бащата е починал от рак на белия дроб, майката живее със сестра му в град Мексико. На осемнайсет години Оскар емигрирал в Съединените щати. Физически здрав, обича да спортува. Работил е като охранител на латиноамерикански предприемачи в Маями и Ню Йорк. Един от тях имал в дома си хипердраматична творба. Оскар се заинтересувал от нея и започнал да охранява малки изложби в нюйоркски галерии. След това постъпи на работа при нас. Постепенно започнахме да му възлагаме все повече задачи, защото беше находчив и добре подготвен. Първата охранявана от него голяма творба на фондацията беше от Бунхер, изложена в галерия „Лео Кастели“…

— От кого?

Госпожица Уд се намеси сухо.

— Евард Бунхер е един от основателите на праволинейния хипердраматизъм, редом с Макс Калима и Бруно ван Тиш. Норвежец е и по време на Втората световна война бил задържан от нацистите и изпратен в Матхаузен. Успял да оцелее. Заминал за Лондон, запознал се с Калима и с Танагорски, и започнал да използва за картините си хора вместо текстилни платна. Само че той ги затварял в сандъци. Според някои е бил повлиян от изживяванията си в концентрационния лагер.

„Тази жена е истинска електронна машина“, помисли полицаят.

— Бунхер работи с малки, отворени от едната страна каси — продължаваше обясненията си Уд. — Платното влиза и престоява вътре с часове. — Тя се обърна към стената зад себе си и посочи окачения за украса грамаден фотос. — Ето, това например е от Бунхер.

Полицаят го бе огледал още с влизането и се бе запитал какво, по дяволите, означава. Две голи тела, оцветени в червено, притиснати в стъклен куб. Кубът беше толкова малък, че ги принуждаваше да се слеят един с друг в сложни извивки. Половите органи бяха открити, но лицата не. Съдейки по половите белези, бяха мъж и жена. Фотосът беше огромен и заемаше почти цялата стена на кабинета в „Музеумскартие“. „Предполага се, че това е произведение на изкуството — помисли полицаят. — Всеки може да си го купи и да го отнесе у дома си“. Зачуди се дали съпругата му би приела нещо от този род за украса на трапезарията. Как успяваха да издържат толкова дълго време в такива нечовешки пози? Спомни си изложбата, която бе видял същия следобед.

Феликс Браун, следовател от отдел „Убийства“ в Дирекцията по углавни разследвания на австрийската полиция, никога не се бе интересувал особено от изкуство. Като добър виенчанин предпочитанията му стигаха до музиката на XIX век. Естествено, бе виждал на открито няколко хипердраматични творби, поставени на обществени места във Виена, но никога до този следобед не бе разглеждал цяла изложба.

Пристигна в „Музеумскартие“ — културния и художествен център, където се помещаваха повечето музеи за съвременно изкуство във Виена, — четирийсет минути преди определения час на срещата с госпожица Уд и господин Бош. Тъй като нямаше какво да прави и поради особените обстоятелства на случая, реши да посети изложбата, в която бе участвала убитата девойка.

Изложбата беше разположена в „Кунстхале“. Огромен плакат със снимка на една от фигурите (впоследствие научи, че това е Calendula desiderata) покриваше цялата главна фасада на сградата. Заглавието на сбирката бе изписано на немски с големи червени букви: Blumen от Бруно ван Тиш. „Съвсем просто название“, помисли си Браун — „Цветя“. Преди да влязат в залата, зрителите преминаваха през магнитен детектор, лента с рентгенови лъчи и единична кабина за анализ на изображения. Естествено, служебното му оръжие разтресе алармената система на първия пост, но Браун вече бе удостоверил самоличността си. Премина през двойните врати и се озова сред нечовешкия мрак на изкуството. Първоначално помисли, че вижда оцветени статуи, издигнати върху пиедестали. След това, когато се приближи към първата, дълго не можа да повярва, че това е човек от плът и кръв, живо същество. Фигури, прегънати в кръста като на панти, с отвесно вдигнати крака, с извити като мостове гърбове… Не помръдваха, не мигаха, не дишаха. Ръцете наподобяваха венчелистчета, а глезените отдалече приличаха на стъбълца. Едва когато се долепи до предпазния шнур и се вгледа особено внимателно, различи мускулите, увенчаните с червени пъпки гърди, освободените от окосмяването и неприличието полови органи, идейно чисти гениталии като чашки на цветя. Тогава на свой ред се задейства носът на Браун и го осведоми, че всеки образ излъчва свой собствен силен аромат, доловим дори от разстояние, въпреки различните миризми (не всички приятни) на зрителите, изпълнили залата, така както темата на соловия инструмент се откроява сред акомпанимента на оркестъра.

Blumen. „Цветя“. Сбирка от двайсет „Цветя“ от Бруно ван Тиш. Calendula desiderata, Iris versicolor, Rosa fabrica, Hedera Helix, Orchis fabulata… Наименования, фантастични като самите творби. Спомни си, че бе виждал снимки на някои от тези „цветя“ в някакво списание, или вестник, или по телевизията. Бяха се превърнали едва ли не в икони на културата на XXI век. Но никога дотогава не бе ги виждал непосредствено, всички заедно, изложени в огромния салон на „Кунстхале“. И разбира се, никога не бе ги мирисал. В продължение на половин час Браун крачеше от подиум до подиум, със скована от удивление уста. Бе смаян от изживяването.

Най-силно го привлече цветето, пламтящо в огненочервено. Багрите бяха толкова наситени, че предизвикваха зрителна измама — някакво сияние, отпечатано върху ретината, също като леките потрепвания на въздуха край нажежен предмет. Той пристъпи към подиума сякаш в несвяст. Сред аромата, остър и възбуждащ въображението като уханието на сергиите с арабски есенции, Браун долови нещо познато. Творбата бе приклекнала и се опираше на върха на пръстите на нозете. Двете ръце бяха сключени пред слабините, а главата бе наклонена надясно (наляво за Браун). Бе напълно обръсната и обезкосмена. За миг си помисли, че липсват черти на лицето, но под плътната огнена маска различи линията на клепачите, изпъкналостта на носа, изваянието на устните. Стегнатата гръд издаваше, че пред него е млада жена. Тя не помръдваше, не трепваше. Браун обиколи подиума, но не откри никаква опора за тялото, закрепено на пръсти. Девойка, оцветена в червено, обръсната, в невероятно равновесие.

В този миг му се стори, че разпознава уханието.

От фигурата лъхаше аромат, подобен на предпочитания парфюм на жена му.

Когато слисан излезе на улицата, той направи усилие да си спомни заглавието на „цветето“, чийто мирис бе като този на жена му. „Пурпурно лале“? „Алена магия“?

И досега се мъчеше да си го припомни.

— Бунхер създаде поредица, наречена „Клаустрофилия“ — не спираше да обяснява Бош. — През целия сезон Оскар придружаваше до дома й „Клаустрофилия 5“, модела Санди Райън, седмата поред заместничка на оригинала. Оскар беше любезен с творбите, понякога доста приказлив, но винаги почтителен. През 2003 г. си купи апартамент в Ню Йорк и се установи там, но от януари тази година пребиваваше в Европа като охранител на картините от поредицата „Цветя“. Тук във Виена бе настанен в хотел на „Кирхбергасе“, заедно с цялата група. Хотелът е много близо до културния център. Разпитахме другарите му и преките му началници — никой не е забелязал у него нещо особено през последните дни. Това е всичко, което знаем.

Браун бе започнал да си води бележки в малко тефтерче.

— Спомням си къде е „Кирхбергасе“ — рече и с тона си сякаш намекваше, че той е единственият виенчанин сред присъстващите. — Ще трябва да претърсим стаята му.

— Разбира се — съгласи се Бош.

Те вече я бяха претърсили, както и апартамента в Ню Йорк, но Бош не смяташе за нужно да го споделя с полицая.

— Възможно е Диас да не е виновен — уточни тогава Бош, като сякаш нарочно оспорваше собствените си предположения. — В такъв случай трябва да се запитаме защо е изчезнал.

Браун махна неопределено с ръка, подсказвайки, че не е работа на Бош да се занимава с този въпрос.

— Във всеки случай — уточни той, — докато не разполагаме с други данни, ще приемем Диас за главен обект на издирването.

— Какво е известно на печата? — запита госпожица Уд.

— Съгласно вашето искане не сме разкрили самоличността на девойката.

— А по отношение на Диас?

— Не сме оповестили описанието му, но поставихме постове на летище Швехат, по железопътните гари и границите. Все пак трябва да имаме предвид, че днес е петък, а получихме сигнала вчера. Лицето е разполагало с почти цял ден, за да напусне страната.

Госпожица Уд и господин Бош кимнаха мълчаливо в съгласие. Те също бяха взели предвид това обстоятелство. Всъщност те бяха действали много по-бързо от австрийската полиция — Бош знаеше, че в момента десет отделни групи служители по сигурността издирват Диас из цяла Европа. Но вътре в страната се нуждаеха и от помощта на полицията — не можеха да си позволят да подбират средствата.

— А семейството на жертвата… — рече Браун и погледна с очакване към Бош.

— Няма друг, освен майка й, но тя в момента е заминала. Поискахме разрешение да я уведомим лично. Впрочем, надявам се да получим снимките и лентата, нали?

— Да. Това са копията за вас.

— Благодаря. Искате ли още кафе?

Браун отговори след известно мълчание, тъй като се бе загледал в камериерката, току-що влязла мълчаливо в стаята. Беше същата тъмнокоса девойка с дълга червена рокля и поднос със сребърна каничка за кафе — бе го обслужила и преди. Не би могло да се каже, че външността й е неповторима или особено красива, но у нея имаше нещо и Браун не успяваше да му намери определение. Някакво полюшване, добре усвоен ритъм, меки движения на прикриваща занятието си танцьорка. На Браун му бе известно, че съществуват живи украшения и приспособления, знаеше, че са забранени, но девойката с нищо не прекрачваше пределите на законността. Във вида и в поведението й нямаше никакво нарушение и всичко, което Браун си въобразяваше в нейно присъствие, може би съществуваше само в неговия мозък. Прие още кафе и се загледа как тя излива плътната димяща струя на виенското мока в чашката му. Отново, както първия път, му се стори, че е боса, но нямаше начин да се увери заради дългата рокля и сумрака в стаята. От нея се носеше на вълни мирис на парфюм.

Бош и госпожица Уд не пожелаха повече кафе. Камериерката се завъртя кръгом. Роклята прошумоля около нозете й. Вратата се отвори и затвори и за известно време Браун не откъсна поглед от нея. Сетне примигна и се върна към действителността.

— Много сме благодарни за съдействието на австрийската полиция, детектив Браун — говореше Бош. Бе събрал снимките от масата (лакирана в червено елипса, досущ като палитрата на художник) и вадеше лентата от касетофона.

— Просто изпълних задълженията си — заяви Браун. — Началниците ми наредиха да се явя в музея и да ви докладвам — това и направих.

— Навярно си мислите, че обстоятелствата са доста необичайни и ви разбираме напълно.

— Необичайни е слаба дума — засмя се Браун, като се постара фразата да прозвучи безочливо. — Преди всичко, необичайно за нашето управление е да крием от журналистите деянията на вероятен психопат. Утре в гората може да се появи друга жертва, тогава ще се сблъскаме със сериозен проблем.

— Разбирам — кимна Бош.

— На второ място, да разкриваме пред частни лица като вас подробности, пряко свързани с разследването, също не е много честа практика за полицията, поне в нашата страна. Нямаме навик да действаме съвместно с частни охранителни организации, още по-малко да си сътрудничим в такава степен.

Ново утвърдително кимане.

— Но… — Браун разтвори ръце, сякаш искаше да каже: „Изпратиха ме да ви докладвам и аз изпълнявам“. — Накратко, на ваше разположение съм — добави той.

Не желаеше да показва раздразнението си, но не можеше да го избегне. От сутринта го бяха търсили поне пет пъти от различни ведомства, едно от друго по-високопоставени в политическата стълбица. Последното обаждане бе от висш служител в Министерството на вътрешните работи, чието име никога не се споменаваше във вестниците. Посъветва го да не пропуска срещата в „Музеумскартие“ и настоятелно му препоръча да предостави на Уд и Бош всички налични сведения и пълна подкрепа. Очевидно фондация „Ван Тиш“ разчиташе на сложни и всеобхватни връзки.

— Кафето ви — рече Бош и посочи чашата. — Ще изстине.

— Благодаря.

Всъщност на Браун не му се пиеше повече. Пое чашата от учтивост и се престори, че отпива глътка. Хората пред него си разменяха безинтересни фрази и той се зае да ги изучава. Мъжът на име Бош му бе много по-приятен от жената, макар това да не говореше непременно в полза на Бош. По личната му преценка, Бош бе около петдесетгодишен. Лъскавата, оградена от бели коси плешивина и благородните черти на лицето му придаваха вид на достоен човек. Освен това докато се запознаваха, той бе признал на Браун, че е работил за холандската полиция, значи бяха почти колеги. Но госпожица Уд бе омесена от друго тесто. Изглеждаше млада, между двайсет и пет и трийсет години. Косата й бе права, черна, подстригана „а ла гарсон“, с безупречен път от дясната страна. На кокалестото си тяло носеше рокля с презрамки, а на деколтето й висеше червен пропуск от отдела по сигурността на фондация „Ван Тиш“. Другото бяха тонове грим и неуместните черни очила. За разлика от своя колега, Уд никога не се усмихваше и говореше така, сякаш всички наоколо бяха нейни подчинени. Браун изпита съжаление към Бош, задето трябва да я понася.

Внезапно Феликс Браун се почувства особено, почти като при раздвояване на личността. Видя себе си, седнал в същата тази осветена от червени крушки стая, украсена със снимката на двама души, натикани пряко сили в стъклен куб, пред червена маса във формата на палитра, срещу тези две необикновени особи, обслужван от камериерка с вид на одалиска, след като бе разгледал изложба с изрисувани голи млади жени, от които се носеха небивали аромати. Трудно можеше да проумее какво, по дяволите, търси там полицай от отдел „Убийства“ като него. Не можеше да проумее и каква връзка има всичко това с произшествието. Същият ден призори във Винервалд бе открито насеченото тяло на клета четиринайсетгодишна девойка, убита най-безмилостно. Каква връзка имаше между това убийство, един от най-тежките, известни на Браун, случаи на садизъм, и червения кабинет, одалиската, нелепата двойка и музея?

— Фактически — обади се той и промяната в гласа му накара мъжа и жената да прекъснат разговора си и да го изгледат — все още не разбирам добре каква роля играете вие двамата в случая, освен че завеждате службата за охрана, към която се числи и заподозреният. Извършено е особено жестоко престъпление и случаят е от компетенциите единствено на полицията.

— Знаете ли какво е хипердраматично изкуство, детектив Браун? — неочаквано запита госпожица Уд.

— Та кой не знае? — отвърна Браун. — Току-що разгледах изложбата „Цветя“. А мой братовчед си е купил книга за начинаещи художници. Иска да се упражнява с всички роднини и щом се видим, започва да ме увещава да му стана модел.

Бош се засмя заедно с Браун, но госпожица Уд не наруши строгия си вид.

— Дайте ми определение — помоли го тя.

— Определение ли?

— Да. Какво е според вас ХД-изкуството?

„Сега пък какво иска?“, рече си Браун. Жената го изнервяше. Той намести възела на вратовръзката и прочисти гърлото си, оглеждайки се в същото време наоколо, сякаш търсеше точните думи в някой от ъглите на червеникавата стая.

— Бих казал, че това са хора, застанали без да мърдат, докато околните твърдят за тях, че са картини, нали така? — отговори той.

Насмешката му не промени изражението на жената.

— Тъкмо обратното — отвърна госпожица Уд и се усмихна за първи път. Браун не бе виждал по-неприятна усмивка през живота си. — Това са картини, които понякога се движат и приличат на хора. Не е въпрос на терминология, а на гледна точка и във фондацията сме възприели тъкмо нея. — Гласът на госпожица Уд бе леден, сякаш по някакъв необясним начин във всяка нейна дума се криеше заплаха. — Фондацията ни е натоварена с опазването и разпореждането с творбите на Бруно ван Тиш в цял свят, а аз съм главният завеждащ на отдел „Сигурност“. Моята и на колегата ми Лотар Бош задача се състои в това да пазим картините на Ван Тиш от най-малкото увреждане. А Анек Холех беше картина и струваше много повече от размера на нашите заплати и пенсии, взети заедно, детектив Браун. Наричаше се „Отронено цвете“, творба на Бруно ван Тиш, смятана за едно от големите явления в съвременното изкуство. А ето че сега е унищожена.

Браун бе поразен от смразяващия гняв, стаен в забързания й шепот. Госпожица Уд замълча за миг и сетне продължи. Черните й очила наблюдаваха Браун през легналото върху тях двойно червено отражение на масата.

— Вие го смятате за убийство, а за нас това е тежко посегателство върху една от нашите творби. Както разбирате, ние се чувстваме силно обвързани с разследването, затова помолихме за сътрудничество. Стана ли ви ясно?

— Напълно.

— В никакъв случай не мислете, че ще създаваме пречки в работата ви — продължи госпожица Уд. — Полицията следва своя път, фондацията също. Ала ще ви помоля да ни уведомявате за всяка настъпила промяна в течение на разследванията ви. Много ви благодаря.

Съвещанието приключи незабавно. Предвождан от момичето от „Връзки с обществеността“, което го бе посрещнало на идване, Браун прекоси в обратна посока заплетените коридори на овалното крило на „Музеумскартие“. Обилното лятно слънце на улицата възвърна спокойствието му.

Докато шофираше към дома си, съвсем внезапно в главата му проблесна като червена светкавица точното наименование: „Пурпурна магия“.

Така се наричаше пламналата в червено творба, ухаеща като съпругата му. Огненочервено, пурпурночервено, кървавочервено.

Картичката беше тюркоазносиня — цветът на вълшебствата, на принцовете от приказките, на морето, такова, каквото ни се привижда в мечтите. Под светлината на лампата в трапезарията картончето сияеше. В средата с изящни черни линии бе отпечатан номерът. Нямаше нищо друго, освен този номер, вероятно на мобилен телефон, макар и с особен код. Клара забеляза, че по нокътя й още блестяха останки от багрите на „Момиче пред огледалото“. След втория сигнал се отзова глас на млада жена: „Да?“

— Ало, аз съм Клара Рейес.

Клара обмисляше какво още да добави, когато осъзна, че бяха затворили. Предположи, че връзката непредвидено се е разпаднала. Случваше се понякога с мобилните телефони. Ужасни апарати, служат за какво ли не, понякога дори за да разговаряш по тях, както казваше Хорхе. Натисна бутона за повторно избиране. Обади се същият глас, по същия начин.

— Изглежда преди малко прекъсна — каза Клара. — Аз…

Затвориха.

Озадачена, тя отново набра. Изключиха за трети път.

Отдели няколко мига за размисъл. Току-що се бе прибрала от галерия GS и първата й мисъл, веднага щом взе душ и се освободи от боята по косите и тялото, бе да вземе картичката и да позвъни. Увита в синя хавлиена кърпа, вързана отпред на гърдите, Клара седеше с кръстосани крака върху морскосинята постилка на пода в трапезарията. Бе разтворила прозорците и вечерният ветрец повяваше в гърба й. От музикалната уредба тихо ромолеше нежен блус. „Проблемът не е в телефона. Сега затвориха още по-бързо. Беше нарочно“.

Реши да приложи друга стратегия. Изключи с дистанционното управление плейъра, погледна часовника на етажерката и отново позвъни.

Когато жената се обади, Клара замълча.

Мълчанието легна в двата края на линията, дълбоко и неразгадаемо. Не се чуваше нищо, дори дишане, макар очевидно този път линията да бе отворена. Но не се обаждаха. „Колко ли време ще трябва да чакам, докато се решат“, мислеше тя.

Неочаквано изключиха апарата. Часовникът показваше, че е изминала една минута.

Значи мълчанието беше послание. Този път бе продължило повече, а това вероятно означаваше, че от нея не се очаква да говори. Но пак бяха затворили.

Рязко отметна влажните руси коси, разпилели се по лицето й. Съвсем явно бе изправена пред необичайно изпитание на изопване на нервите.

Преди да започнат нова творба, всички големи художници изопваха платната си. Изопването беше преддверието към света на хипердраматизма — начин да се подготви модела за това, което предстои, да му се внуши, че оттук насетне нищо преживяно няма да следва пътя на логиката или приетите в обществото правила. Клара бе привикнала да я изопват по различни пътища. Садомазохистичните средства бяха най-широко прилагани от художниците в The Circle и от Хилберто Брентано. Жорж Шалбу пък изопваше недоловимо, създавайки предварително напрежение чрез нарочно подготвени хора — те се преструваха, че обичат или мразят моделите, и произволно се държаха с тях било заплашително, било студено, било нежно, само и само за да предизвикат чувството им за страх. Изключителни творци като Вики Лиедо използваха за изопването самите себе си. Вики беше особено жестока, защото работеше с искрени чувства — достигаше до някакво тайнствено раздвоение на личността, сякаш в едно и също тяло, независимо една от друга, живееха една Вики-човешко същество и друга Вики-художник.

За да издържи успешно фазата на изопването, платното трябваше да знае две неща: единственото правило бе, че правила липсват, а единственото възможно поведение бе да продължава напред.

Безполезно бе да се обажда отново и да мълчи. Трябваше да направи още една крачка. Но в каква посока?

Подписът на Алекс Басан на лявото й бедро я сърбеше. Почеса се леко, без да докосва мястото с нокти, без да престава да разсъждава.

Хрумна й нещо. Бе небивала приумица и затова си помисли, че е на прав път (в света на изкуството почти винаги беше така). Клара остави слушалката на килимчето, изправи се и се показа на прозореца. Под хавлията голото й, все още влажно тяло не изпита студ, нито други неприятни усещания, заради прохладния полъх.

Дъждът бе измил нощта. Тя не усети мириса на отпадъци, на автомобили, на изпражнения — ароматите в центъра на Мадрид, — а на нещо подобно на дъха на морето в самия град, нощния ветрец, с който Мадрид понякога се преструва на плажна ивица. Все пак навън се стрелкаха коли — прииждаха, душеха се една друга по задниците, намигаха си с блеснали очи. Клара огледа сградата на отсрещната страна — на последния етаж още светеха три прозореца, а на единия от тях, с кобалтовосини завеси, се кипреха саксии, вероятно сини зюмбюли. Тя опря лакти на прозоречната дъска и плъзна поглед по улицата от височината на четирите етажа на своя блок. Ветрецът разбърка леко косите й, като уморен кукловод.

Не откри признаци, че някой я наблюдава. Беше нелепо да мисли, че в момента я дебнат, че я следят.

Нелепо, следователно правилно.

Пое в ръка безжичния телефон, хвърли още един поглед на часовника, върна се при прозореца и пак набра номера от тюркоазната картичка.

— Да? — произнесе женският глас.

Клара изчака мълчаливо, колкото може по-близо до прозореца, като се стараеше да не мърда. Ресните на синята й хавлия се полюшваха на вятъра. Рязко хлопнаха слушалката. Тя погледна часовника. Точно пет минути. Цяло постижение — доказваше, че е постъпила правилно и че, колкото и невероятно да й се струваше, те я наблюдаваха. Ала все още не бе направила всичко, което искаха от нея. Опита друго — отново позвъни и в един момент, без да се отмества от прозореца, вдигна ръка и приглади коси. Изключиха веднага, едва ли не преди да е довела жеста докрай.

Усмихна се и кимна мълчаливо, загледана към улицата. „Аха, пипнах ви — искате да мълча, да се покажа на прозореца, да не се движа и… Какво още?“ Басан понякога твърдеше, че лицето й изразява едновременно доброта и злонравие, „като ангел, закопнял да стане отново дявол“. В този момент изражението й бе по-скоро дяволско, а не ангелско. „Какво още, а? Какво друго искате?“

При започването на нова творба, при първите стъпки в чудноватия храм на изкуството, Клара винаги достигаше до едно и също чувство — вълнуваше се. Това беше най-невероятното изживяване на света. Как можеха хората да се занимават с друго? Как беше възможно да съществуват хора като Хорхе, които не са нито произведения на изкуството, нито художници?

Стана й забавно, като си представи нещо такова (в подобни моменти въображението й се възпламеняваше): мълчанието в слушалката трае десет минути, ако се наведе през балкона, петнайсет, ако постави единия си крак на прозоречната дъска, двайсет и пет, ако постави и другия, трийсет, ако се изправи на корниза, трийсет и пет, ако прекрачи в бездната на нищото… А може би тогава някой щеше да се обади.

„Но това би означавало платното да се унищожи, не да се изопне“.

Спря се на друг, много по-скромен опит. Пак погледна часовника и без да се отмества от прозореца, свали хавлията и я захвърли на пода. Позвъни. Чу неизменния отговор. Зачака.

Мълчанието се утвърди.

Когато пресметна, че отдавна са изминали пет минути, Клара се запита какво повече да направи, в случай че отново затворят. Все още не й се искаше да си го представя. Стоеше неподвижно, гола пред прозореца. В слушалката упорито мълчаха.

За всичко беше виновно черното коте.

За първи го видя край някакъв плувен басейн в Ибиса, под буйния поток от слънчеви лъчи. Котето я гледаше по особения, свойствен на всички котки начин, с широко разтворени кварцови очи, като че я предизвикваше да разгадае тайната му. Ала тя беше на четиринайсет години, лежеше по очи върху хавлиената кърпа с разкопчана горна част на бикините и в момента тайните не я блазнеха. Спечели доверието на четириногото с нежен напев. А може би котето самичко се привърза към красотата й. На остров Ибиса я беше поканил чичо Пабло, за да прекара лятото при него. Той често я питаше на шега кой отговаря за външния й вид. Щом си толкова хубава, казваше чичото, трябва да си наемеш някого. С дълги руси коси, очи като две малки морски планети без следа от твърда земя и съвършено изваяно, напъпило в юношеството тяло, Клара отдавна бе привикнала да среща възхищението на чуждите погледи. Когато беше още дете, бащата на съученика й Борха предложи визитната си картичка на нейния баща, като му обясни, че е продуцент на телевизионни програми и иска да направи пробни снимки на Клара. Никога не бил виждал момиче като нея, заяви той. Баща й много се ядоса и не пожела да чуе нито дума по въпроса. Същата вечер у дома избухна бурна разпра и телевизионното бъдеще на Клара бе прекършено завинаги. Тогава тя беше на седем години. Когато навърши девет, баща й почина, но вече бе късно да пренебрегне волята му. От този момент насетне животът се оказа много труден, защото без баща семейството остана без никаква защита. Галантерийният магазин на майка й, където, щом стана възможно, Клара започна работа, им позволи да оцелеят и осигури парите, благодарение на които брат й Хосе Мануел завърши училище и се записа да следва право. Освен това разчитаха на помощта на чичо Пабло — той никога не ги забравяше. Чичо Пабло беше предприемач, женен за млада немкиня и живееше в Барселона. Негова бе идеята да осигури избавлението на Клара, като я вземаше да прекара всяко лято у тях в Кортишера, на Ибиса, при братовчедките си. Те бяха по-големи и не се занимаваха с нея, но тя нямаше нищо против — прекрасен бе самият факт, че напуска тъжното мадридско жилище, за да живее цял месец на онова малко, но безпределно място, искрящо в синьо на слънцето.

Ала все пак нищо нямаше да се случи, ако не беше черното коте.

Или пък щеше да се случи, но по друг начин. Клара вярваше в предопределението на случайностите. Най-напред котето се приближи към нея с недоверие, ала не след дълго се превърна в кадифена топчица със синкави отблясъци, в окъпаното от светлина лято на 1996 г., проникнато от уханието на хлор и морски бриз. Котето не миришеше така, а на сапун и очевидно си имаше стопанин, защото видът му бе твърде грижливо поддържан, за да произхожда направо от природата.

— Здравей — приветства го Клара. — Къде е господарят ти, котенце?

Животинчето в дланите й измяука, а устицата му заприлича на сърчице или на вътрешността на разтворен бадем. Тя се засмя. Не изпитваше никакъв страх. В къщата в планинското селце Алберка, където се бе родил баща й и където ходеха всяко лято, докато той беше жив, Клара беше привикнала към всякакви домашни животни. Тя погали котето, както би потъркала лампа, вътре в която се крие готов да изпълнява желанията й всесилен дух.

— Да не си се изгубило? — запита го тя.

— То е мое — рече някакъв глас.

Едва тогава забеляза мокрите източени мургави крака на Талия, застанала пред нея. Клара вдигна поглед, видя усмивката й в перспективата на слънцето и разбра (защото вярваше в предопределението), че ще станат приятелки.

Талия беше на тринайсет години, имаше големи очи и кожа с цвят на кафе. Говореше и същевременно се усмихваше, а усмивката бе нежна като гласа й, сякаш за нея усмивка и говор бяха едно и също, сякаш всяка нейна дума бе радостна и сякаш всички нейни усмивки бяха думи. Майка й била венецуелка от Маракай, а баща й бил испанец. Имали къща на другия край на острова. Талия попаднала в този квартал случайно, понеже родителите й гостували у приятели. Тъй или иначе, запозна ги черното коте.

Бащата на Талия разполагаше с много пари, много повече от чичо Пабло, а той далече не живееше зле. Къщата на Пунта Галера се оказа огромна вила с изглед към морето, оградената земя наоколо бе обрасла с дървета и сенки, и изпъстрена с цветни лехи и водни огледала. Талия я покани на гости два дни по-късно и Клара се смая, когато видя истински майордом — там имаше не просто жени, натоварени с прането и готвенето, а издокарани в ливреи служители с изцъклени очи. Ала най-голямата изненада я чакаше край плувния басейн, огромен правоъгълник от синя вода. Струваше й се невероятно, че Талия, с малкото си мургаво телце, разполага сама с целия този огромен сапфирен салон, застлан с втечнени плочки, по които човек можеше да се разхожда, носейки се в безтегловност. Но Клара се впечатли най-напред от друго.

Край басейна, освен Талия, имаше още едно момиче. Нейна сестра ли беше? Или приятелка?

Но очевидно девойката беше по-възрастна. Бе коленичила, по-скоро бе застанала на четири крака до самия ръб, а върху тялото й нямаше нищо, освен оскъдна синя прашка. Кожата й блестеше много особено. Докато Клара и Талия се приближаваха, тя не промени нито на милиметър положението си.

— Това е картина на баща ми — поясни Талия. — Платил е страхотно много пари за нея.

Клара приклекна и се загледа в скованото изражение, лъскавата от апретура и маслени бои кожа, леко потрепващите на вятъра коси.

— Не мога да повярвам — Талия изпадна във възторг от нейното удивление. — Не си ли чувала за ХД-изкуство? Но разбира се, че е от плът и кръв, като теб и като мен. Картината е хипер… — тя произнесе някаква дума, но Клара не я разбра. — Не е припаднала, нищо подобно, просто позира. А мирисът, който усещаш, е от боите.

„Елисео Сандовал, «Край басейна», 1995. Маслени бои и плажни масла върху осемнайсетгодишна девойка с памучни гащета“. Клара прочете това на малкото картонче, поставено на земята край фигурата.

Както повечето хора Клара бе чувала да се говори за хипердраматично изкуство, бе гледала предавания и репортажи на тази тема, но никога не бе виждала лично такава творба.

Беше като проклятие. Тя коленичи до картината и се забрави. Обходи фигурата с очи от върховете на пръстите на ръцете до оцветените коси, от шията до закръглената линия на бедрата. Двете ленти на прашката очертаваха V-образна линия, а в градината на къщата имаше дърво, подрязано по същия начин. Огледа неподвижната плът милиметър по милиметър, сякаш бе филм, на който би искала да се наслаждава цял живот. Разтреперана, тя протегна показалец и докосна дясното бедро на онова нещо. Сякаш се бе допряла до ваза. Нещото дори не мигна.

— О, не бива така — скара й се Талия. — Картините не се пипат. Дано не те е видял татко!

Денят се проточи мъчително. От този момент, за нея се оказа непосилно да се забавлява повече. Не беше виновна горката Талия, разбира се, а онова проклето нещо, онова неприлично и проклето нещо, което отказваше да помръдне, което си стоеше там, под слънцето, върху водата, без да се поти, без да въздиша, потънало в съзерцанието на определения му кръг върху плочките. Онази неподвижна и вълшебна форма с V-образните гащета, лишена от живот и едновременно с това изпълнена с живот — вината беше единствено нейна.

По едно време на Клара направо й прилоша. В дробовете й не достигаше въздух, задушаваше се. Избяга тичешком и потърси убежище в къщата. Намери котето на дивана в разкошния салон и се сви при него. Бузите й горяха, тя едва дишаше. Когато най-сетне Талия приближи, Клара я погледна умолително.

— Никога ли не се маха оттам? — разрида се тя. — Не се ли храни? Не спи ли?

— Разбира се, че се храни и спи. Изложена е само от единайсет до седем.

Надвечер майордомът отиде да даде нужното разпореждане. Бе точно седем. През целия ден Клара не изпусна от поглед часовника и сега пристъпи към картината. Видя я да се раздвижва — видя как последователно протяга ръце и нозе след дългата неподвижност и как бавно — сякаш се раждаше бебе — изпъва тяло и вдига глава със затворени очи; видя как маслената боя проблесна, когато гърдите й се повдигнаха при първите глътки кислород, видя как в безкрайна изнемога се изправя на крака, как се превърна в жена, в девойка, в човек като нея самата. На син фон.

„Искам да стана като това — помисли си Клара. — Искам да бъда това“.

Зъбите й тракаха.

Някаква жена разтвори кобалтовосините завеси, надвеси се навън и започна да полива сините цветя. Вдигна поглед и се натъкна на Клара. След като за миг се вгледа в нея, жената не скри възмущението си. После се прибра вътре, тресна прозореца и спусна пердетата. Стъклата отразиха голотата на Клара в рамката на отсрещния прозорец, гладкото й тяло, лицето без вежди, обезкосмения венерин хълм, гърдите като две вълнисти линии върху лист хартия, изсушените от нощния ветрец коси, дясната длан, стисната около телефонната слушалка — всичко това потънало в кобалтовоморскосините дълбини на отсрещното стъкло.

В слушалката мълчанието продължаваше. Не бяха затворили.

Клара се бе унесла в спомени и появата на другата жена отсреща я бе върнала рязко към действителността. Ибиса, Талия и незабравимият миг, когато откри ХД-изкуството, се размиха в тъмния фон на нощта. Нямаше представа колко време е прекарала в това положение. Подозираше, че бяха изтекли поне два часа. Дланта с телефона бе много по-студена от останалата част на тялото й, а мускулите на цялата й ръка се бяха схванали. Би дала всичко, за да се премести, но остана неподвижна, с притисната към ухото слушалка; стараеше се дори да диша колкото е възможно по-малко, сякаш в момента работеше като картина. Не прехвърляше тежестта на тялото от единия крак на другия, стоеше изправена мирно, лявата ръка опряна на хълбока, притиснала колене в ребрата на радиатора под завесите, за да е колкото може по-близо до прозореца.

Изкушаваше се да затвори телефона. Не бе изключено нелепото чакане да е недоразумение. Навярно идеята да чака гола и неподвижна на прозореца със слушалката в ръка се бе родила единствено в нейното въображение. В края на краищата все още не бе получила никакви указания от страна на художника, който и да бе той, нито един знак, нито една дума. На кого би хрумнало да рисува с невидимата тишина? Да не говорим за огромната сметка за телефон, която преживяването щеше да й докара. Хорхе щеше да й се изсмее.

„Ще броя до трийсет… Не, по-добре до сто… Ако не се случи нищо, затварям“.

Чувстваше се изтощена (целия ден на крака в картината на Басан), гладна и недоспала. Взе да брои. Чу момчешки смехове от отсрещната страна на улицата. Навярно я бяха видели. Това не я притесняваше. Тя беше професионално платно. Свенливостта и притесненията бяха останали далече в миналото.

„Двайсет и шест… Двайсет и седем… Двайсет и осем…“

Целият й живот беше изкуство. Не знаеше къде се намира границата, ако някъде изобщо имаше граници.

Клара се научи да показва и да използва тялото си както насаме, тъй и пред другите и заедно с другите. Да не смята за неприкосновено нито едно от отверстията си. Да понася, доколкото е възможно, пронизващата болка. Да мечтае със сковани мускули. Да възприема пространството като време, а времето като нещо протяжно, като природна картина, сред която тя се разхожда или стои. Да управлява усещанията си, да ги измисля, да ги наподобява, да ги възпроизвежда. Да преминава през всякакви прегради, да пренебрегва всякакви възражения, да се отърсва от баласта на угризенията. Никое произведение на изкуството не притежаваше нищо собствено — тяло и мисъл имаха предназначението да творят и да бъдат сътворени, да се преобразяват.

Това беше най-чудното и най-прекрасното занятие на света. Посвети му се още през същото онова лято, щом се прибра от Ибиса, и никога не съжали за избора си.

У Талия бе узнала, че Елисео Сандовал, авторът на „Край басейна“, живее и работи заедно със свои колеги във вила недалеч от Торехон, край Мадрид. Самотна, изплашена, тя му се представи няколко седмици по-късно. Първото й откритие бе, че не е първата, осмелила се да направи тази стъпка, и че в Испания ХД-изкуството е по-разпространено, отколкото бе допускала. Вилата представляваше истински кошер от художници и млади кандидати за творби. Елисео, млад венецуелски художник с лице на боксьор и с привлекателна трапчинка на брадичката, предлагаше на умерени цени начални уроци за невръстни модели. Вършеше го тайно и без надежда да продаде нещо, тъй като ХД-изкуството с малолетни още не бе узаконено. Клара посегна на оскъдните си спестявания и започна да го посещава всяка събота и неделя. Усвои умението, например, да се показва гола вкъщи и навън, насаме или пред хора, а също и да прекарва по цели часове с изрисувана кожа. Овладя и основите на хипердрамата: игрите, репетициите, начините на изразяване. Брат й разбра за заниманията, като спречкванията и забраните не закъсняха. Клара откри, че след смъртта на баща им Хосе Мануел възнамерява да поеме ролята на неин цербер. Но тя не му позволи. Заплаши го, че ще избяга от къщи и когато положението стана непоносимо, наистина напусна дома си. На шестнайсет години постъпи на работа в The Circle, международно сдружение на непризнати художници, заети с подготовката на младежки материал за големите творци. Там си направи татуировки по тялото, боядиса си косата в червено, проби си с халки носа, ушите, зърната на гърдите и пъпа и взе участие в гротескни стенни пана. Започна да печели пари и това й даде възможност да се усъвършенства при Ведекинд, Куинет и Феручоли. От осемнайсетгодишна заживя с Габи Понсе, начинаещ живописец, когото срещна в Барселона — нейната първа любов, нейния първи художник. Когато навърши двайсет, започнаха да я канят Алекс Басан, Хавиер Гонфрел и Гутиерес Регеро, за да участва в оригиналите им. Последваха най-големите — Жорж Шалбу извая от тялото й очарователен добродушен дух, Хилберто Брентано я превърна в кобила, а Вики изтръгна от лицето й изражения, каквито тя не бе предполагала, че таи у себе си.

Ала гениите още не се бяха докосвали до нея.

„Какво би се случило, питаше се тя, какво би се случило, ако никой не отговори, какво би се случило, ако я изопнат повече от разумното, ако опитат да пресилят нещата отвъд предела, какво би станало, ако…“

Нощта бе станала наситено синя. Доскоро свежият ветрец, сега вледеняваше костите.

Бе изброила до сто, после още сто и още сто. Най-накрая бе престанала да брои. Не смееше да затвори телефона, защото колкото повече време минаваше, по-значимо (и по-трудно) й се струваше това, което я очаква после. Най-значимото, най-трудното най-крайното и най-рисковото.

Тя впери очи в тишината, в изтлялата светлина, царство на котките. С присъствието си в настъпващото градско утро, тя сякаш наблюдаваше неуловимия ход на часовниковата стрелка.

„Какво би станало, питаше се тя, ако отсреща не заговорят“. Кога, в кой момент щеше да й се наложи да приеме, че е настъпил краят на играта. Кой щеше да отстъпи пръв в този извънмерен, нечестен двубой.

Изведнъж гласът на жената се върна в слушалката. Слухът на Клара бе бездействал толкова дълго, че тя почти изпита болка, както боли зеницата на слепеца, възвърнал си ненадейно светлината. Гласът бе рязък и пестелив. Уточни мястото — площад „Десидерио Гаос“ без номер. Също и името — господин Фридман. И часа — точно в девет на другата сутрин. Връзката прекъсна.

Прииска й се да остане още в тази поза, с вдигната телефонна слушалка. След това направи гримаса и се върна към несгодите на живота.

Бе ранното утро на 22 юни 2006 г., четвъртък.

Таванската стая. Таванската стая. Къщата в Алберка. Татко.

Слънцето сияеше в цялото си великолепие над градината. Гледката беше прелестна: тревата, портокаловите дръвчета, синята карирана риза на баща й, сламената шапка и очилата му с дебели квадратни стъкла — Мануел Рейес беше късоглед, силно и едва ли не доброволно късоглед или най-малкото примирен с късогледството, понесъл с безразличие на носа си огромното старомодно съоръжение от костенуркова черупка, защото според него очилата придавали своеобразна тежест на подробните разяснения за туристите пред картините в музея Прадо. Татковата работа беше такава — да развежда хората из залите на музея и да им разяснява на висок глас и с премерена начетеност тайните на „Копията“ и „Менините“, неговите любими творби. Татко подрязваше портокаловите дръвчета, брат й Хосе Мануел се усъвършенстваше на статива в гаража (той искаше да рисува, но татко го съветваше да следва, за да си осигури професия), а тя чакаше в стаята си да отидат на църква с мама.

Тогава дочу шума.

В къща като Къщата, обитавана от толкова много (шумове), един от тях нищо не значеше. Но този бе успял да я озадачи. На челото й се образува мъничко V. Излезе да види на какво или на кого се дължеше шумът.

Таванската стая. Вратата беше леко открехната. Навярно майка й бе влизала, за да прибере нещо, а после не бе затворила добре.

Таванската стая бе забраненото помещение. Мама не разрешаваше на децата да се промъкват вътре, защото се страхуваше да не се стоварят върху тях струпаните вехтории. Клара и Хосе Мануел обаче мислеха, че тя крие там нещо страшно. В това бяха единодушни. Мненията им се разминаваха само в смисъла, който придаваха на страшното. За брат й страшното беше лошо; за Клара пък, лошо или добро, то бе преди всичко примамливо. Като бонбон, който може и да не е хубав, но е винаги примамлив. Ако страшното се изправеше пред тях, Хосе Мануел би побягнал уплашен, докато Клара би приближила като омагьосана, пристъпвайки плахо като дете в очакване на коледните подаръци. Същността на страшното предполагаше двояко движение: ако наистина беше страшно, то би изплашило Хосе Мануел, но пък би привлякло Клара, би я притеглило в неочакваната посока като в несвяст, с мрачната обреченост, с която запращаме камък в тъмната паст на кладенеца.

Сега най-сетне страшното я канеше да влезе. Тя можеше да извика майка си (чуваше я да снове из кухнята) или да слезе в градината и да потърси закрила от баща си, или да се спусне още по-ниско и да помоли за помощ брат си.

Но тя се реши.

Разтреперана както не бе треперила никога през живота си, нито дори в деня на първото си причастие, тя побутна старата врата и вдиша облаците синкав прах. Наложи се да отстъпи и да изстреля откос от кашлица, макар че това донякъде принизи приключението. Имаше толкова прах и миришеше толкова лошо, като на нещо вкиснато — стори й се, че няма да издържи. А и щеше да си изцапа дрехите за църква.

„Но какво пък, срещата със страшното изисква и жертви“, рече си тя. „Страшното не расте по дърветата, достъпно за всеки — то трябва да се постигне с много труд, както татко казва за парите“.

Отвън Клара си пое дълбоко въздух един-два пъти и опита повторно. Направи няколко несмели малки крачки във вонящия мрак, примигна, нагоди погледа си към непознатото. Различи форми, овързани с въжета и ги определи като стари одеяла. Камари картонени кутии. Разкривена шахматна дъска. Кукла без дрехи с избодени очи, седнала на полицата. Паяжини и сини сенки. Всичко й направи силно впечатление, но не я изплаши. Бе очаквала да намери подобни неща.

Тъкмо да изпита неизбежното разочарование, когато внезапно го видя.

Страшното.

То бе вляво от нея. Леко помръдване, подвижна сянка, очертана срещу светлината, проникваща откъм прага. Клара се извъртя с неподозирано хладнокръвие. Страхът й бе достигнал най-крайната си степен (усещаше, че още малко и ще запищи), а това означаваше, че най-сетне е открила страшното и се готви да го опознае.

Беше момиченце. Момиченце, което живееше на тавана. Облечено в морскосиньо костюмче „Лакост“, със съвсем гладки и отлично сресани коси. Кожата му сякаш бе мраморна. Приличаше на труп. Но се движеше. Отваряше уста, затваряше я. Притваряше клепки и широко ги разтваряше. И я гледаше.

Страхът изби през кожата й. Сърцето й се прероди в плъх — усети го как драска слепешката нагоре вътре в нея, докато се спря в гърлото й. Бе миг на страховита вечност, бегла и неотменима частица от секундата — като мига, в който посрещаме смъртта.

По някакъв начин, по някакъв необясним, но върховен начин, в същия този миг тя прозря, че момиченцето е най-ужасяващата гледка, която бе виждала и която щеше да види някога. Бе не само страшно, бе непоносимо.

(И въпреки всичко ликуването й нямаше граници. Защото най-сетне тя се бе озовала пред лицето на страшното. А страшното се оказа момиченце на нейната възраст. Можеха да се сприятелят и да си играят заедно.)

Тогава осъзна, че костюмчето „Лакост“ беше същото като това, с което майка й я бе облякла в неделния ден, че косите бяха сресани като нейните, че чертите на лицето бяха нейните собствени, че огледалото беше голямо, а рамката — скрита в полусянката.

— От нищо си се изплашила — рече майка й. Чула виковете й, тя бе притичала и вече я стискаше в прегръдките си.

Разсъмването обагряше в небесносиньо индиговата синева на тавана на спалнята. Клара примигна и току-що присънилите й се образи се разтвориха в светлината на стените. Наоколо всичко си беше както обикновено, ала в душата й се вихреше ураганът на спомените от далечното детство, „изплашването от нищо“ в таванската стаичка на старата къща в Алберка, година преди баща й да почине.

Будилникът бе иззвънял: седем и половина. Осъзна, че й предстои срещата на площад „Десидерио Гаос“ със загадъчния господин Фридман и скочи от леглото.

Работата й като професионална картина я бе научила, освен всичко друго, да възприема сънищата като своеобразни указания на неизвестен скрит вътре в нея майстор. Запита се защо ли несъзнаваното бе възкресило онази отдавна забравена фигура от живота й и я бе извадило отново на шахматната дъска.

Навярно това означаваше, че вратата на таванската стая отново е разтворена.

Някой я канеше да влезе и да се озове пред лицето на страшното.

Очите на Пол Беноа не бяха виолетови, но светлината на лампите в залата им придаваше виолетов оттенък. Лотар Бош се вгледа в тях и не за първи път осъзна, че трябва да прояви повишено внимание. В присъствието на Пол Беноа човек винаги трябваше да се държи предпазливо.

— Знаеш ли какъв е проблемът, Лотар? Проблемът е, че днес всичко стойностно е мимолетно. В други епохи здравината и трайността сами по себе си са били ценни — саркофаг, статуя, храм, платно. Но в днешно време всичко ценно се потребява, изхабява се, изчезва, все едно дали става дума за природни богатства, фармацевтични продукти, защитени видове в природата или произведения на изкуството. Преминали сме през предварителна фаза, когато нещата, които не достигали, се ценели повече, защото не достигали. Това било логично. Но какво се е случило после? Това, че днес, за да се ценят повече, нещата трябва да не достигат. Преобърнали сме причината и следствието. Ето как разсъждаваме днес: „Доброто не е в изобилие. Затова нека направим така, че лошите неща да не бъдат в изобилие, тогава те ще станат добри“.

Той замълча и, почти без да гледа, протегна ръка. Масичката бе на разположение, за да му подаде порцелановата чаша, но искането на Беноа я изпревари. Последва съдбоносно двоумене, пръстчетата на началника на отдел „Консервация“ се блъснаха в чашата и част от съдържанието се разля в чинийката. Бързо и деловито Масичката подложи нова чинийка и подсуши чашката с хартиена салфетка от прикрепения към кръста й лакиран поднос. На белия етикет, окачен на дясната й китка, пишеше: „Маги“. Бош не я познаваше, но той, естествено, не познаваше повечето от украшенията. Въпреки че бе коленичила, ясно се виждаше, че Маги е много висока, сигурно почти два метра. „Навярно тъкмо тази несъразмерност й бе попречила да се превърне в живописна творба“, предположи Бош.

— Днес вече не е добра сделка да се купи или продаде картина върху текстилно платно — продължи Беноа, — именно защото то не се изхабява достатъчно бързо. Знаеш ли къде е ключът на успеха на хипердраматичното изкуство? В неговата бързопреходност. Плащаме повече и то незабавно за творба, трайна колкото младостта, а не за произведението, съхранено от преди сто или двеста години. Защо? По същата причина, поради която в магазините харчим повече пари на разпродажбите, отколкото в обикновените дни — синдромът „Бързай, докато не е свършило!“ Затова творбите на юношеска възраст са толкова ценни.

„Безпогрешно изпълнение при втория опит“, помисли Бош.

Масичката вече очакваше жестовете на Беноа, а той я улесни, като се постара да поеме внимателно протегнатата към него чаша.

— Опитай от тази отвара, Лотар. Има мирис на чай, вкус на чай, но не е чай. А щом мирише на чай и вкусът й е на чай, за мен това е чай. Но не ме изнервя и действа успокоително на язвата ми.

Бош улови изящната, привидно порцеланова вещ, предложена му от Масичката, и огледа напитката. На мъртвешката виолетова светлина беше трудно да се установи точният й цвят. Реши, че може да мине за виолетова. Поднесе я към носа си. Наистина миришеше като чай. Опита я. На вкус беше отвратителна. Приличаше на карамел, разбит в миксер и примесен със сироп за кашлица. Потисна гримасата си и с облекчение установи, че Беноа не го гледа. Още по-добре. Пак се престори, че отпива.

Намираха се в едно от помещенията на „Музеумскартие“ — голям шумоизолиран правоъгълник, осветен от всички страни в различни отсенки на виолетовото: по тавана лампите блестяха в нежно пурпурно, по пода сияеха в кобалтовосиньо, а по стените образуваха лавандулови квадрати, тъй че фигурите сякаш плуваха в аквариум с бургундско вино. С изключение на Масичката, други украшения нямаше. Единият край на стаята бе обзаведен като телевизионно студио. Десет монитора от вътрешната уредба образуваха пано върху стената, а в изгасените екрани проблясваха отраженията на виолетови нокти. Пред мониторите седяха Вили де Баас и двама от сътрудниците му, готови да започнат заниманието по психотерапия, както всяка събота вечер. Хората от Терапията представляваха част от отдел „Консервация“, затова работеха под прякото ръководство на Пол Беноа. Де Баас явно се притесняваше от присъствието на началника, застанал зад гърба му.

С израз на блаженство Беноа постави чашката обратно в чинийката, облиза устни и погледна към Бош. От светлината по стените зениците му блестяха в червено, плешивината му приличаше на кардиналско боне в пурпурен цвят, а обувките и долната половина на панталона му хвърляха виолетови искри.

— Тъкмо по тази причина произшествия като трагедията с „Отронено цвете“ оказват толкова пагубно влияние, Лотар, защото картините в юношеска възраст са много ценни. Въпреки всичко, в Амстердам успяхме да скрием новината. Осведомени са само по върховете. Стейн не пожела да се изкаже по въпроса, а Хофман отказва да повярва. На Майстора не сме съобщили нищо, естествено. „Рембранд“ се открива на 15 юли и някои от платната са още в период на изопване или имприматура. Сега Майстора е недосегаем. Но се говори, че ще падат глави. Не твоята, нито на Ейприл, но…

— Никой няма вина, Пол — рече Бош. — Просто ни надиграха. Все едно дали е бил Оскар Диас или не, истината е, че техният план е бил добър и са ни изиграли, това е всичко.

— Въпросът е — уточни Беноа, протягайки чашката към Масичката, за да му долее, — че трябва да го хванем ние. Налага се да го разпитаме основно, полицията не би съумяла да измъкне от него всички сведения. Разбираш, нали?

— Разбирам напълно и работим по въпроса. Претърсихме апартамента му в Ню Йорк и стаята му в хотела тук, във Виена, но не открихме нищо необичайно. Известно ни е, че е любител на фотографията и на природата и живее сам. Правим усилия да намерим сестра му и майка му в Мексико, но се съмнявам, че ще ни кажат нещо съществено.

— Като че ли съм чувал, че в Ню Йорк имал приятелка…

— Някоя си Брисеида Канчарес, колумбийка, завършила изкуствознание. Полицията не знае за нея и предпочетохме да не ги осведомяваме, а да я потърсим сами. Брисеида се е срещала с Оскар в Амстердам преди месец. Колеги на Оскар са ги виждали заедно. Получила е стипендия от Лайденския университет да прави проучване върху класическите художници и от началото на годината пребивавала в града. Сега тя също е изчезнала…

— Забележително съвпадение.

— Разбира се. Вчера Теа е разговаряла със сътрудниците си от Лайден. Изглежда Брисеида е заминала за Париж с друг приятел. Изпратихме Теа да провери. Всеки момент очакваме да докладва. — Бош се запита дали Беноа ще му се обиди, ако разбере, че няма да пие повече от отварата. Прикри чашката с лявата ръка.

— Трябва да я открием и да я принудим да проговори, Лотар. Не подбирай средствата. Осъзнаваш в какво положение сме, нали?

— Осъзнавам го, Пол.

— „Отронено цвете“ трябваше да замине за „Сотбис“ през есента. Наддаването щеше да прогърми дори и в спортните програми. Заглавия от рода на „Гола невръстна девойка продадена на търг“, „Най-скъпото момиче в историята“… Знаеш какви глупости плъзват по първите страници на вестниците. Само че в този случай глупостите щяха да бъдат верни. „Отронено цвете“ беше най-ценната картина от „Цветя“ и още няма заместничка. Вече пристигаха оферти — много по-високи от предишните за „Пурпурната магия“, „Невена“ и „Лалето“. На практика наддаването беше започнало. Знаеш, че не обичаме да водим двойни игри.

Бош кимна утвърдително и се престори, че отпива още една глътка от чая. Всъщност само навлажни устни.

— Ще се изненадаш, ако научиш какви суми бяха готови да заплатят някои хора за месечната издръжка на тази картина — продължи Беноа. — От друга страна и аз знаех как да притисна най-заинтересуваните. В последно време „Отронено цвете“ беше тъжна. Според Вили навярно започваше да изпада в депресия, затова ми хрумна да използвам това обстоятелство в наша изгода. — Очите на Беноа проблеснаха от гордост. — Щяхме да пръснем слуха, че цената на вероятната психотерапия повишава наема на картината. А да не забравяме, че творбата е на четиринайсет години и има нужда да излиза, да пътува, да се разсее, да пазарува… С една дума, бъдещият купувач трябваше да й осигури поддръжка на високо ниво, за да избегне тройно повече разходи за реставрация. Стейн призна, че ходът е майсторски. — Беноа замълча, сви устни и притвори очи в свойственото му самодоволно изражение.

Бош знаеше, че чува въображаеми хвалебствия и си помисли: „Обожава да се опива от успехите си“.

— За две години само от наема бихме си възвърнали стойността на картината. Тогава щяхме да преговаряме при други условия, ако имахме съгласието на Майстора. Платното вече нямаше да е толкова младо, щеше да е извън играта, но на негово място щеше да се появи друго. Разбира се, наемът би спаднал донякъде, но можехме да се възползваме от трудността по заместването на модела, за да получим още една тлъста хапка. „Отронено цвете“ бе на път да остане в историята като една от най-скъпите картини на света. А сега…

Телевизионните монитори зажужаха и светнаха в сиво. Сеансът по психотерапия започваше. Де Баас и сътрудниците му бяха готови да изслушат оплакванията на проблемните творби. Беноа сякаш не забеляза нищо — той отново бе свил устни, но вече не победоносно.

— Сега всичко се провали — заключи той.

Един от сътрудниците на Де Баас се обърна и прикани Масичката с жест. Безсмислено би било да й подвиква, тъй като тя носеше заглушителни наушници. Наушниците бяха необходими, когато се водеха поверителни разговори в близост до украшенията. Масичката изящно се изправи, пристъпи боса по виолетовия под с чайника и чашите, спря до Де Баас и се зае да поднася чая. „Коя ли е Маги?, запита се изведнъж Бош. От кое ли далечно кътче на света бе пристигнала, с какви ли скрити надежди, какво правеше съвсем гола в тази стая, с остригана до кожа глава, с наушници, изрисувана в бледовиолетово с черни завъртулки, понесла този прикрепен с обръч на кръста й поднос?“ Въпросът му бе обречен да не получи отговор, понеже украшенията не разговаряха с никого и никой никога не ги питаше за нищо.

— Бих искал да зная, Лотар — рече неочаквано Беноа — дали би имало смисъл някакво… предположение за „инсценировка“. — Той очерта думата във въздуха с дясната ръка. — Ясен ли съм?

— Имаш предвид…

— Че всичко може да е… Тръпки ме побиват само като го казвам… Някакъв театър.

— Театър — повтори Бош.

В този миг на мониторите се появи лицето на „Пръскан зюмбюл“, първото „цвете“, помолило за среща със специалистите по терапия. Моделът току-що бе взел душ и се бе освободил от боите. Гладкият му череп, без вежди и мигли, и преминалата през имприматура кожа се откроиха на черен фон. Очите бяха безцветни като стъклени кръгчета. На лентата около шията висеше окачен етикет.

— Buona sera, Пиетро — произнесе сърдечно Де Баас в микрофона. — С какво можем да ти помогнем?

— Здравейте, господин Де Баас — гласът на италианското платно изпълни усилвателите. — Пак същото. От диоксацина получавам сърбежи. Не разбирам защо господин Хофман настоява да го използва за индиговосиньото по ръцете ми…

Беноа отдели не повече от секунда внимание на разговора между Де Баас и платното, и тутакси продължи:

— Да, театър. Ще поясня. На пръв поглед Оскар Диас е някакъв психар, нали така? Охранявал е картината няколко пъти и през това време е предвкусвал удоволствието от възможните начини да я унищожи. Планира всичко много добре и решава да нанесе удара в сряда вечерта. Подкарва камионетката, но вместо да се насочи към хотела, отива в гората. Вече е подготвил всичко. Принуждава картината да прочете някакви небивалици, записва гласа й, после я нарязва и извършва налудничавите си обреди, каквито и да са те. Така стоят нещата, нали?

— В най-общи линии така.

— Е, добре, а сега си представи, че е инсценировка, представи си, че Диас не е по-луд от нас двамата, а записите и садистичната зрелищност са измислени, за да ни подведат и да ни убедят в съществуването на сериен убиец, докато всъщност от конкуренцията са му платили, за да унищожи картината тъкмо преди търга. — Замълча и вдигна едната си вежда. — Ти си бил полицай, Лотар. Как ти се струва идеята?

„Жалка“, помисли Бош. За щастие, за да попречи на Беноа да разбере какво мисли, не бе нужно да прикрива мозъка си с лявата ръка, както правеше с чашата.

— Трудно ми е да я приема — рече.

— Поради…?

— Просто не мога да повярвам, че някой е бил в състояние да направи това с девойче като Анек, само за да провали продажба за милиони долари, Пол. Ти имаш повече опит в тази област, но… Помисли за момент — ако са имали намерение да унищожат картината, защо да не го направят по хиляди други по-бързи начини… Дори и да са целели да наподобява садистична проява, както казваш, имало е други средства… Тя беше четиринайсетгодишно момиче, за Бога. Насекли са я с… нещо като електрически трион… и е била жива, докато…

— Не беше четиринайсетгодишно момиче, Лотар — уточни Беноа. — Беше картина, оценена на повече от петдесет милиона долара за начало.

— Добре, но…

— Погледни на нещата от този ъгъл или изцяло ще сгрешиш.

Бош послушно кимна. За миг се чуваше само разговорът между Де Баас и „Пръскан зюмбюл“.

— Диоксацинът спомага да се получи по-наситен синкавовиолетов цвят, Пиетро.

— Всеки път ми повтаряте същото, господин Де Баас… Но вие нямате сърбежи по ръцете.

— Пиетро, моля те, не се сърди. Опитваме се да ти помогнем. Чуй сега какво ще направим. Ще поговорим с господин Хофман. Ако ни отговори, че диоксацинът е незаменим, ще потърсим начин за обезболяване на ръцете ти… Само на ръцете, какво ще кажеш?… Може да стане…

— Петдесет милиона долара са много пари — рече Беноа.

Внезапно престореното спокойствие на Бош се пропука. Той престана да кима утвърдително с глава и впи очи в Беноа.

— Да, много пари са. Но ми посочи с пръст човека, способен да причини това на четиринайсетгодишно момиче, само за да опита да провали нашия милионерски търг. Посочи ми този човек и ми кажи: „Ето го“. И ме остави да го погледна в очите, за да се уверя, че в тях няма нищо друго, освен пари, картини и търгове. Едва тогава ще се съглася с теб.

Звънтене на порцелан. Един от сътрудниците на Де Баас вече подреждаше празните чаши върху Масичката, коленичила в очакване.

— Естествено, картината не е унищожена от Франциск Асизки, ако това имаш предвид…

— Бил е някой кучи син и садист! — бузите на Бош пламтяха в цвят, който на светлините в залата се превръщаше в лилав. — Ще ми се да го пипна, повярвай ми.

Настъпи мълчание. „Няма никакъв смисъл да се заяждаш с Беноа — рече си Бош. — По-добре се успокой“. Впери очи в мониторите и се помъчи да се отпусне. Картината кимаше, докато слушаше съветите на Де Баас. Бош си спомни, че „Пръскан зюмбюл“ бе изложен с преметната през рамото подбедрица на десния крак и опряна на стъпалото глава. Не можеше да си представи себе си в подобна поза дори за част от секундата, докато „Зюмбюлът“ издържаше така по шест часа на ден.

Забеляза, че Беноа също гледа към екраните.

— Господи, колко ни струва да опазим тези творби. Понякога сънувам как лично аз ги унищожавам.

Такива думи от устата на завеждащия отдел „Консервация“ изненадаха Лотар Бош. Беноа често бе невъздържан в изразите си, когато нямаше опасност да го чуят картини или скъпи украшения (Масичката беше с наушници), макар привидно да не издаваше слабите си места. Поне никога не ги разкриваше пред свидетели. Имаше измамния вид на простодушен пенсионер, на когото си заслужава да се довериш. Месестата му, напълно плешива глава приличаше на топка против стрес — поглеждаш я и ти се вижда, че можеш да я помачкаш известно време и да се отпуснеш. В действителност, макар и незабележимо, тъкмо той мачкаше главите на другите хора. Бош знаеше, че преди да постъпи във фондацията, Беноа бе работил като частен клиничен психолог в аристократичен парижки квартал и предишното му занятие бе много полезно в отношенията с платната. Всъщност доктор Беноа бе побързал да смени работата си поради едно особено постижение в своята терапевтична дейност. Валери Розо, младо френско платно, послужило на Ван Тиш за шедьовъра от ранния му период „Пирамидата“, един ден отказала да се излага в „Стеделек“, предизвикала криза и поставила на карта няколко милиона долара. Валери от години се подлагала на психотерапия поради невроза. Специалистите знаели, че в това се корени причината на отказа й и се мъчели да я лекуват. Беноа избрал друг път — вместо да се старае да излекува неврозата на Валери, той просто я убедил да остане в музея. Стейн веднага му предложил мястото на началник-отдел „Консервация“.

Картините, особено по-младите, много обичаха да разговарят с Беноа. Споделяха терзанията си с плешивия дядка с френски акцент и по този начин намираха сили да продължат напред. Разбира се, това беше майсторски номер. В действителност Беноа бе опасен човек, посвоему по-опасен от госпожица Уд. Бош смяташе, че е най-опасният от всички. С изключение на Стейн и Майстора, естествено.

— Те са богати и млади — говореше Беноа презрително, докато гледаше в екраните. — Какво повече искат, Лотар? Не мога да ги разбера. Разполагат с дрехи, накити, живи украшения и играчки, коли, опиати, любовници… Само споменават на кое място на света предпочитат да живеят и на часа им купуваме там дворец. Какво повече искат?

— Навярно друг начин на съществуване. Те също са хора.

Венец от бръчки увенча челото на Беноа. Той остана така няколко секунди, докато Бош са усмихваше примирено, макар и предизвикателно.

— Моля те, Лотар, не говори така, поне когато пия заместителя на чая си. Напоследък язвата ми се влоши. Ван Тиш им е дал нещо по-велико от самите тях и жалките им съществувания. Осигурил им е вечност. Нима не го проумяват? Те са невероятно красиви творби, най-красивите, създадени някога от художник, а не им стига — оплакват се от болки в гърба, сърбежи в задника, депресии. Моля те, Лотар, много те моля!

— Мисълта ми беше просто…

— Не, не, Лотар, не ми късай нервите. — Беноа вдигна ръка, сякаш отказваше да приеме отвратителна храна. — Красотата изисква жертви. Не знаеш колко трудно се съхраняват тези крехки „цветенца“. Не ми късай нервите. Да не говорим повече по този въпрос.

Той гневно протегна чашата си във въздуха. Масичката незабавно пристъпи, изви гръб с издаден напред корем и намести подноса под чашката. Коленете й се огънаха съвсем ниско, тя почти приседна на пети, защото Беноа едва бе повдигнал ръка. Пред погледа на Бош се оголиха обезкосмените й, оцветени в пурпурночервено интимни части.

— Още малко, Лотар? — запита Беноа, докато сочеше на украшението да му налее до половината.

— Не, не, много благодаря. — Бош се възползва от случая и остави на Масичката почти пълната си чашка.

— Хареса ли ти?

— Превъзходно е.

— Нали? Поръчвам си го лично на един доставчик в Париж. Предлага заместители едва ли не на всичко, каквото можеш да си представиш, дори заместители на заместителите.

Замълчаха. На екраните се появи „Пурпурна магия“.

— Дълго ли ще останеш във Виена, Пол? — запита Бош след известно време.

Въпросът свари Беноа в мига, когато отпиваше. Той жадно преглътна и поклати глава.

— Само колкото е необходимо. Искам да се уверя, че случаят ще бъде запазен в тайна възможно най-добре. Впрочем, това се оказва извънредно трудно. Вчера, например, проведох по телефона много съдържателна беседа с някакъв голям шеф от австрийското вътрешно министерство. От такива като него ми призлява. Настояваше новината да бъде оповестена. Боже, какво е станало в тази проклета страна, откакто през миналия век тук надигна глава неонацистката партия? Всички проблеми им се струват крехки като стъкло, пипат само с бели ръкавици… Непрекъснато мислят как да си покрият гърба. Онзи си позволи да ме обвини, че съм поставял под заплаха населението на Виена!… Казах му: „Доколкото знам, до този момент под заплаха са единствено нашите картини!“ Глупак! — Той млъкна и после вметна: — Е, това последното го премълчах.

Бош се изсмя съвсем безшумно, само с изражението на лицето и с полуотворена уста.

— Пол, имаш нужда от венозни инжекции със заместител на чай.

— Не обичам австрийците. Твърде засукани са. Онзи мошеник, Зигмунд Фройд, е бил австриец. Уверявам те, че…

От вратата долетя шум и слабичкото телце на Ейприл Уд връхлетя като вихър.

— Обади ли ти се полицаят, с когото говорихме вчера? — обърна се тя направо към Бош.

— Феликс Браун? Не. Защо?

— Оставих съобщение на телефонния му секретар да ни потърси незабавно. Хората му са открили камионетката рано сутринта, а не са ни уведомили. Научих го от нашите птичета. А, здравей, Пол. Хубаво е, че си дошъл. Ще се позабавляваме всички заедно.

— Камионетката? — рече Беноа. — А Диас?

— Нито следа.

Двамата мъже приеха вестта с видимо безпокойство. За известно време се чуваше само разговора на Де Баас с пурпурното „цвете“. Един от служителите донесе стол. Уд отпусна дребната си фигурка и кръстоса крака, обути в бричове и кожени островърхи ботуши. Мършавата й шия, обвита в копринено пурпурно шалче, стърчеше три педи над раменете. Червеният пропуск на ревера се съчетаваше добре с шалчето. Тя приличаше на напето момченце, женствено галено синче, изключено за трети или четвърти път от университета. Нещо във външността й будеше безпокойство — не беше начинът, по който седеше, нито свитите устни, нито очите й (макар че Бош предпочиташе нейния профил пред насрещния й поглед), нито предизвикателното й облекло. Поотделно всеки от елементите, съставящи облика на Уд беше привлекателен, ала взети заедно, те ставаха неприятни.

— Да ти предложа ли малко заместител на чай? — предложи й Беноа, като посочи Масичката.

— Не, благодаря, Пол, изпий си го ти, ще имаш нужда. Защото следва най-веселата част.

Бош и Беноа я погледнаха.

— Камионетката е била скрита между дърветата на четирийсет километра на север от мястото, където откриха картината. Локализиращото устройство, както предполагахме, е било изключено. В задната част на колата е имало окървавен найлон. Сигурно го е използвал, за да увие творбата, след като я е накълцал, и за да я завлече в храстите, без да се изцапа. А на пътеката личали следи от други гуми, вероятно от лек автомобил. Разбира се, там го е чакала друга кола. Господин Хитрецът е изпипал всичко много добре.

— Боли ме, господин Де Баас. Нека ви кажа, че ме боли. Мога да го изтърпя, но ме боли.

Беше гласът на „Невъобразима орхидея“. Намираше се в гимнастическия салон за платна в „Музеумскартие“ в класическата поза за упражнение: стъпила на пода, огъната на две, с ръце на подбедриците и глава между коленете. За да обхване лицето й, камерата бе разположена зад гърба й едва ли не на равнището на пода. Естествено, лицето на „Орхидеята“ се явяваше на екрана обърнато надолу.

— Боли те само когато заемеш позата ли, Шърли? — запита Де Баас.

Беноа не гледаше към мониторите, а към Уд. Изглеждаше внезапно раздразнен.

— Ейприл, къде се е дянал Диас, за Бога? Този човек е най-обикновен пазач. Не може да е организирал план с подобен размах. Къде е Оскар Диас?

— Завърти глобуса и постави пръста си някъде, Пол. Току-виж улучиш.

— Напоследък шегите не ми понасят добре, предупреждавам те.

— Не се шегувам. От момента, когато е насякъл картината, до момента, когато започнахме да го търсим, са минали няколко часа. Като вземем предвид, че е разполагал с друга кола, като добавим и фалшиви документи, може да е на коя да е точка на планетата.

— Ох, в момента болката е… Ох!

— Недей да търпиш, Шърли. Не се опитвай да я търпиш, защото няма да успеем да определим кога те боли… Забелязвам какво усилие правиш. Отпусни се. Ако те заболи, не се сдържай.

— Трябва да открием колумбийката — процеди Беноа през зъби.

— Това ми изглежда по-лесно — рече госпожица Уд. — Току-що ми позвъни Теа от Париж. Нашата скъпа Брисеида Канчарес е у Роже Левин, големия син на Гастон.

— Търговецът на картини? — Беноа прокара ръка по лицето си. — Всичко се усложнява все повече.

— Трябва да я пре-пре-одолея, гос-господин Де Ба-а-ас… Аз съ-ъ-ъм картина, гос-госп-господин Де Баа-а-ас…

— Не, не, не, Шърли. Правиш грешка. Не можеш да превъзмогнеш болката. Искам да я изразиш. Хайде, Шърли, недей да търпиш повече. Викай, ако е нужно.

— Тази вечер Роже и момичето са на гости у Рокантен — те често организират изненадващи празненства, за да привличат клиенти и да търгуват с незаконни картини. Но истинската изненада ще ги очаква, когато се приберат вкъщи — Уд погледна часовника си. — Теа ще се обади всеки момент.

— Викай, Шърли. Колкото можеш по-силно. Нека да чуя колко те боли гърбът…

— Н-н-н-н… Н-н-н-н-н-н-н-н…

Бош гледаше в мониторите. Челото на картината бе сбръчкано от сух плач (бе минала през имприматура и бе лишена от сълзи). Коленете й, от двете страни на лицето, трепереха. В залата единствено Беноа и Уд не обръщаха внимание на образите на екраните. Масичката също не гледаше натам, но Масичката бе чисто и просто украшение.

— Ейприл, стресни я, както се полага — нареди Беноа. — Нея и, ако трябва, онзи глупак, сина на Левин.

Уд се съгласи.

— Възнамеряваме да ги стреснем така, че да подмокрят гащите, Пол.

— Ромберг във Виена ли е?

— Ромберг е в Чехия заради историята с подправените копия. Миналата седмица открихме подправена скица на един от образите на „Двойка“ и се постарахме да изгуби желание занапред да участва във фалшификации. Не вярвам да се оплаче от нас, но случаят е рисков.

— Виждаш ли, Шърли? Боли те твърде много! Ще броя до три. Тогава ще извикаш, съгласна ли си?

— Ейприл, засега остави подправените копия. Този случай е по-важен.

— Откога си и директор по сигурността, Пол?

— Не е там работата, Ейприл, не е там работата…

— С всички сили!… Истински вой, Шърли…

— Австрийската полиция издирва Диас дори и под килима на министъра на вътрешните работи — рече Уд. — Едва ли е нужно да заделяме повече хора и средства за нещо, което те могат да свършат вместо нас. Нека кучетата ни донесат плячката, това не значи, че те са ловците, Пол.

— Две…

— Съгласен съм, да направим както ти казваш, Ейприл. Само че…

— Три!

— Аааааааа! АААААА!!!…

Видът на закрещялото преобърнато лице въздействаше много особено: в горната част, под мъничко пирамидално чело — огромно сляпо око с розово пипало, а най-отдолу — два отвора между бръчките. Всички, с изключение на Масичката, запушиха ушите си с длани.

— По дяволите, Вили! — възкликна Беноа. — Запуши устата на тази глупачка! Така не може да се разговаря!

Вили де Баас се отдръпна от микрофона и изключи звука в усилвателите.

— Съжалявам, Пол. Това е Шърли Карлони. През април се прекърши и я оперирахме, помниш ли? Но не е напълно излекувана.

Бош си спомни, че този израз — „прекърши се“ — бе влязъл в широка употреба сред членовете на групата за консервация на „Цветя“. Служеше за обозначение на най-сериозния проблем за творбите — гръбначните увреждания.

— Оттегли я за седмица, отмени огъвкавяващите средства, увеличи обезболяващите и се обади на хирурзите — отвърна Беноа.

— Точно това смятах да направя.

— Е, направи го и, моля те, намали любимия си усилвател… Какво бях започнал да казвам?… Ейприл, не се стремя да надзиравам работата ти, не оставай с погрешно впечатление. Знаеш колко много ти се доверяваме. Но сегашният случай е… да кажем… особен. Онзи мръсник не е премахнал някакво си младо момиче, а общочовешко богатство.

— Съзнавам го, Пол — каза Уд с усмивка.

— Съзнаваш го, чудесно, и аз също го съзнавам. Всички го съзнаваме в нашето художествено учреждение, Ейприл. Хайде тогава да го кажем на застрахователните компании: „Съзнаваме го“. Да го кажем и на нашите инвеститори и частните ни клиенти: „Не се безпокойте, ние го съзнаваме“. Сетне ще ги поканим на вечеря в салон, украсен с десет голи тела от Рейбак и петдесет очарователни украшения във вид на маси, вази и столове в стила на Стейн, те ще останат със зяпнали уста, а ние ще им поискаме още пари. Но те ще ни отвърнат, и с право: „Украсите ви са ненадминати, но щом човек от охранителната служба е в състояние безнаказано да унищожи ценна творба, кой ще пожелае в бъдеще да застрахова други картини? И кой ще е готов да плаща, за да ги притежава?“

Беноа ръкомахаше, без да изпуска чашата. Масичката го чакаше от доста време да я постави върху подноса, но Беноа мислеше за друго и не й обръщаше внимание. Украшението нито казваше, нито правеше нещо — девойката просто чакаше, приседнала на пети, съсредоточена в пазенето на равновесие. Чайникът на корема се поклащаше от дишането й. Гледката предизвика у Бош необичайно желание да се разсмее.

— Нашата организация се гради на красотата — говореше Беноа, — но без власт красотата не означава нищо. Представяш ли си, как всички роби са измрели, а фараонът сам влачи каменните блокове…

— Ще се прекърши — рече Бош развеселено.

— Изкуството е единствено и само власт — отсъди Беноа. — Сега в крепостта ни е зейнала пробойна, Ейприл, и на теб се пада да я запълниш.

Той като че най-сетне забеляза чашката. Бързо я постави върху Масичката, а тя пъргаво се изправи.

В този миг, сякаш се бе задал буреносен облак, цветът на залата се промени, преминавайки плавно по спектъра до наситено пурпурно.

— Искам да знам какво се е случило с Анек — разнесе се глас на харлемски английски.

Всички се обърнаха към екраните, наясно, че това е Сали, още преди да я видят. Тя се подпираше на един от уредите в гимнастическия салон за платна и камерата я обхващаше до средата на бедрата. Носеше само фланелка и впити в слабините гащета. Беше се почистила с разтворители от боите, но по абаносовата й кожа още личаха пурпурни отблясъци. Окаченият на шията етикет, легнал между гърдите й, бе единственото изключение в жълто.

— Не вярвам на празни приказки за грип… Единствената причина да бъде изтеглена картина от тази скапана изложба е да се прекърши. И ако татко Вили ме чува, нека посмее да го отрече…

Вили де Баас бе изключил микрофоните и припряно говореше с Беноа.

— Казахме на картините, че Анек е болна от грип, Пол.

— По дяволите — изръмжа Беноа.

Докато говореше, Сали се усмихваше. Всъщност изглеждаше щастлива. Бош предположи, че навярно е дрогирана.

— Погледни кожата ми, татко Вили, погледни ръцете ми, а също и тук, на корема… И да загасиш светлините, пак ще ме видиш. Кожата ми е като презряла малина. Гледам се и ми се прияждат плодове. Така съм от миналата година, а не са ме прибрали нито веднъж. Или се прекършваш, или те излагат и никакъв грип няма значение. Но ние с Анек няма как да се прекършим, нали? Позите ни са с изправен гръб и са по-удобни от останалите. Това е късмет, всички го казват. Страхотен късмет, казват… Но аз пък ще кажа — зависи от гледната точка… Останалите картини ги изнасят на носилка след края на деня, така е… А на нас ни завиждат, защото сме в състояние да ходим, не ни боли гърбът и не е нужно да ни присаждат пружини, та да огъваме стъпалото си до кокалчето на глезена, нали, татко Вили? Но и това ни прави самотни, тъй като не сме част от групата на прекършените… Тъй че не ме мотай. Какво и е на Анек? Защо сте я прибрали?

— По дяволите — повтори Беноа.

— Хубава каша може да забърка — рече Де Баас, изкривил врат към Беноа.

— Наистина ще забърка хубава каша — уточни един от сътрудниците му.

— Какво става, татко Вили? Защо не ми отговаряш?

Беноа възмутено изруга и се изправи.

— Остави на мен да й отговоря, Вили. Защо си изтърсил тази глупост за грипа?

— А какво трябваше да й кажа?

— Татко Вили? Там ли си?

Беноа забързано ситнеше към Де Баас, без да престава да нарежда.

— Това е картина за трийсет милиона долара, Вили. Трийсет хиляди бона, а за месечната издръжка по-добре да не споменавам… — Той хвана микрофона, който Де Баас протягаше към него. — Освен това вече е незаменима — собственикът настоява за нея. Трябва да пипаме внимателно…

В миг Беноа заговори като вълшебник.

— Сали? Аз съм Пол Беноа.

— Уау — Сали измъкна палци от гащетата и постави ръце на кръста. — Лично деденцето Пол. Каква голяма чест, деденце Пол… Трябва ли нещо да се сложи в ред, все деденцето Пол ще грабне телефона, нали така?

„Със сигурност е приемала наркотици“, мислеше Бош. Сали говореше провлечено, а когато млъкваше, устните й оставаха полуотворени. За Бош тя беше едно от най-красивите платна от поредицата.

— Правилно — отзова се Беноа с приветлив тон. — В нашата организация работим така — на Вили му плащат по-малко, отколкото на мен, и затова той говори повече глупости. Но този път е чиста случайност. Просто минавах през Виена и ми се дощя да се отбия да ви видя.

— Тогава един съвет, деденце — не влизай в гимнастическия салон. Някои цветя са станали месоядни. Разправят, че полагаш повече грижи за кучетата си в Нормандия, отколкото за нас.

— Не ти вярвам, не ти вярвам. Колко си лоша, Сали.

— Какво се е случило с Анек, деденце? Кажи ми истината, поне веднъж, по изключение.

— Анек е добре — отговори Беноа. — Само че Майстора реши да я изтегли за няколко седмици, за да подсили някои детайли.

Обяснението беше нелепо, но Бош знаеше, че Беноа е много опитен в залъгването на картините.

— За да подсили…? Недей, деденце! За идиотка ли ме вземаш? Майстора я завърши преди две години… Щом я е изтеглил, значи възнамерява да я подмени…

— Не се сърди, Сали, но това е, което ми казаха. А на мен обикновено ми казват истината. „Отронено цвете“ няма да бъде заместена през следващите две години. Майстора я откара в Еденбург, за да подобри някои отсенки в цвета на тялото, нищо повече. На теория може да го направи — „Отронено цвете“ още не е продадена.

— Истината ли ми казваш, деденце?

— Не бих могъл да те мамя, Сали. Нима Хофман не работи по същия начин с теб? Не освежава ли пурпурния цвят, когато реши?

— Така е.

— Налапа въдицата — прошепна с възхищение един от сътрудниците. — Хвана се!

Де Баас изсъска, за да го накара да млъкне.

— Защо не ни казахте истината веднага, деденце? Откъде измислихте глупостите за грипа?

— Какво трябваше да кажем? Че една от най-ценните картини на Бруно ван Тиш още не е завършена? Излишно е да те предупреждавам, Сали, че това трябва да си остане само между нас, разбрахме ли се?

— Ще пазя тайната.

Сали спря за миг и нещо в изражението й се промени. Най-ненадейно Бош забрави за изкуството и видя на екрана самотно, изплашено младо момиче.

— Е, предполагам, че доста време няма да виждам горкото дете… Малко ми е жал, деденце. Анек е още малка, няма си никого… Имам чувството, че се привързах към нея, защото и аз съм самотна… Знаеш ли, бях я поканила да се разходим в понеделник в Пратера… Мислех си, че може да й се отрази добре.

— Наистина си й помогнала, Сали, сигурен съм. Сега Анек се чувства по-добре.

„Безочие по три пъти дневно след ядене“, помисли Бош.

— Кога се прибирам при господин П.?

Бош си спомни, че „Пурпурно лале“ бе откупена преди петнайсетина години от човек на име Пърлман, един от най-важните клиенти на фондацията. Сали беше десетата заместничка на картината. Всички нейни предшественички и самата тя наричаха Пърлман „господин П“. Напоследък господин П. като че ли проявяваше слабост към Сали и настояваше да не я заменят в края на годината. Тъй като плащаше астрономически суми за поддръжка на творбата, желанията му бяха закон. Освен това, Пърлман любезно бе отстъпил своето „Лале“ за европейската обиколка и трябваше да му върнат услугата.

— По този въпрос най-добре ще те осведоми Вили. Оставям те на него. И горе главата.

— Благодаря, деденце.

Докато Де Баас продължаваше разговора, под студената виолетова светлина в помещението, Беноа сякаш смъкна от себе си маска. Извади кърпичка от джоба на сакото и попи потта от лицето си, като в същото време даде воля на нервите си.

— До гуша ми е дошло от тези проклети картини, вярвайте ми. Жалки хлапачки и хлапаци, провъзгласени за произведения на изкуството… — Той преправи гласа си и произнесе с тона на Сали: — „И аз съм самотна…“ Измъкнали са я от някакъв негърски коптор, сега получава на месец повече, отколкото аз на нейните години печелех за цяла година и на всичкото отгоре се оплаква, че била „самотна“! Глупачка!

Едно-единствено хихикане като на самодоволно комарче се отзова на думите му — беше госпожица Уд. Тя не удостояваше със смеха си нито една шега на какъвто и да било език, но Бош неведнъж я бе виждал да се смее по този начин, ако някой изразяваше горчивина.

— Бяхте ненадминат, шефе — обади се един от сътрудниците и вдигна палец към Беноа.

— Благодаря. Но, моля ви, не прибягвайте друг път до обяснения като това с грипа. Трябва да сме особено внимателни с платната, за да ги запазим в добра форма и степен на възприемчивост. Те вземат наркотици, но са хитри. Ако ги подменяхме по-бързо, щяхме да спестим от поддръжката. Но определено предпочитам да се грижа за поддръжката на „Чудовища“. — Той замълча и сетне изпухтя: — От известно време насам изкуството се е превърнало в лудост…

— За щастие можем да разчитаме на „деденцето Пол“, той умее да възстановява всякакви картини — обади се Уд.

Беноа се престори, че не я чува. Отправи се към вратата, но спря насред пътя.

— Трябва да тръгвам. Ако щете вярвайте, но в полунощ отивам на домашен концерт в Хофбург. Среща на високо равнище. Четирима австрийски политици и аз. Някакъв осемнайсетгодишен контратенор ще пее „Хубавата мелничарка“. Да можех да се отърва от това изпитание! — И размаха пръст във въздуха. — Моля те, Ейприл, резултати!

Продължи да размахва пръст известно време, без да добави нищо повече. След това излезе.

Мобилният телефон на госпожица Уд зазвъня.

— Колумбийката е в ръцете ни — каза тя на Бош, след като приключи разговора.

Двамата забързано напуснаха виолетовата зала.

Телесен цвят. Фигура в телесен цвят, умножена в петте огледала около килимчето — това виждаше Клара по време на обичайната за всяка картина тренировка. Упражненията бяха особени, според изискванията към професионалното платно: извиване, претъркулване, изпъване на тялото, стоеж на върха на пръстите без никакво движение. После Клара взе душ, закуси по вегетариански, изрисува веждите, миглите и устните си. Реши да облече памучен костюм с панталон с цип и колан с тока — всичко в телесен цвят. Телесното и по-светлото бежово много подхождаха на бледата голота и платиненорусите й коси. Набра номера на Гертруде, галеристката от GS, и остави съобщение на телефонния секретар. Днес, предупреди тя, й е невъзможно да се яви на изложбата поради друга неотложна работа. Ще се обади пак по-късно. Знаеше, че германката ще вдигне вой до небесата, но това никак не я вълнуваше. Взе чантичката и ключовете от колата и излезе.

Лесно намери мястото. Площад „Десидерио Гаос“ се намираше до спирката на метрото „Мар де Кристал“ и представляваше празен кръг, обсаден от еднакви нови сгради от розови тухли. Без номер беше единствено осеметажен блок с офиси. На входа нямаше никакви табелки. Натисна звънеца и в отговор се разнесе тихо жужене. Бутна едното крило на вратата и се озова в просторно, лъхащо на тапицерска кожа безлично фоайе с пръснати тук-там масички с брошури, меки кресла и канапета. Стените бяха голи и гладки като нея самата под дрехите. Подът изглеждаше хлъзгав. Нямаше никого. Не, всъщност имаше. В средата на фоайето се извисяваше маса, а в средата на масата — глава. Клара пристъпи натам. Главата принадлежеше на млада жена с предизвикателна прическа, увенчана от най-любопитното — пластмасова шнола във формата на малка длан, разтворена като хищна лапа, между пръстите на която напираха кичурите. Гримът й бе обилен и бежовото почти скриваше очите.

— Добро утро.

— Добро утро. Казвам се Клара Рейес. Имам среща с господин Фридман.

— Да.

Момичето стана и излезе иззад масата. Разнесе се залп от парфюм и се показаха дреха от лъскав крепдешин, обувки с дебела подметка и кадифена лента около шията. Клара се почуди дали не е живо украшение, но не забеляза етикети на китките и глезените.

— Насам.

Поеха по къс коридор. Мек мокет обгръщаше пода и стъпките им заглъхнаха. Закрачиха на фона на внезапната тишина. Отново врата. Леко почукване. Отваряне. Кабинет с розови стени — цвета на здраво бебе. В един от ъглите — свежи орхидеи. Насред този мирен свят стърчеше изправен господин Фридман. От двете страни на писалищната маса бяха кацнали два бели стола, единият без облегалка, но Фридман не я покани да седне. Не я поздрави, не се усмихна, не каза и не направи нищо. Тишината натежа като предвестник на лоши новини. Момичето ги остави насаме. Клара и Фридман се огледаха един друг.

Той изглеждаше странно. Носеше изряден костюм от фина вълна, копринена вратовръзка и риза с италианска яка, всичко с един тон по-тъмно от костюма на Клара. Ала лицето му не бе правилно очертано — едната половина не съответстваше на другата. В деня, когато бе сглобявала образа му, Божията ръка видимо бе потрепвала. Мъжът стоеше напълно неподвижно и мълчаливо и Клара дори си помисли, че пред нея е Фридмановия портрет от серубластин, а самият Фридман всеки момент ще надзърне иззад някоя врата. Ала в този миг тялото се раздвижи. Фридман се завъртя и с пърхащо движение взе от писалището листа и химикалката, скрити дотогава зад гърба му. Защипа хартията между мършавите си пръсти и я вдигна на височината на рамото.

— Нека започнем с това. Изчетете го подробно. Шест точки, вписано е вашето име. Ако сте съгласна, подпишете. Ако не, вървете си. Ако не сте сигурна в нещо, питайте. Разбрахте ли?

— Напълно, благодаря.

Делеше ги разстояние от три метра, но Фридман с нищо не показа, че възнамерява да се приближи. Остана на мястото си с хартията във въздуха. Клара си представи как треньор на делфини размахва рибка пред очите на своите питомци. Въздъхна, пристъпи към Фридман и пое листа. След това се отдръпна, за да го прочете.

Беше нещо като договор. На бланката имаше рисунка — ръка върху бедро, стъпало върху ръката, лакът върху стъпалото, всичко това във формата на звезда в светлобежово. Тя веднага го разпозна — беше знакът на F&W, едно от най-добрите ателиета за имприматура в света, редом с „Леонардо“ и „Дабъл I“. Нямаше представа, че фирмата се е установила и в Испания, но съдейки по съвсем новата сграда, вероятно току-що се бяха нанесли.

Усети прилив на неподправено щастие. Никога не я бяха обработвали в F&W (нито в „Леонардо“ или „Дабъл I“), защото струваше твърде скъпо, а повечето от нейните художници не бяха в състояние да си позволят подобен разход. Шалбу и Брентано имаха тази възможност, но те разполагаха със свои къщи за имприматура. Само веднъж Вики бе поръчала да й направят имприматура в испанската фирма „Крисалида“ за акцията, наречена „Бялата Царица“. Останалите предпочитаха да я рисуват без предварителна подготовка. Ала обработката беше от основно значение, ако човек се стреми да създаде висококачествена творба. Фактът, че я наема художник, избрал F&W, още повече затвърди убеждението й, че той е изключително важна особа.

Шест точки, неизменни за всяко ателие за имприматура. Тя е платното, Клара Рейес Пихуан, еди-кой си пореден номер в международния класификатор на платна. F&W е имприматорът. Имприматорът не носи отговорност при проява на немарливост от страна на платното. Платното се задължава да се подложи на всички посочени от имприматора тестове. Платното заявява, че е уведомено за възможните физически и/или психически рискове при някои от тестовете, а също и за възможността те да противоречат на неговата етика, нрави и възпитание. Имприматорът възприема платното като „художествен материал“ с всички произтичащи от това последствия. Горното не се отнася до свързаното с платното имущество, извън самото платно, като дрехи, жилище, роднини и приятели. Същевременно всичко, представляващо платното само по себе си — тялото и неговото съдържание, — попада в обсега на настоящия договор. Преди началото на имприматурата платното ще получи осигуровка. Най-отдолу, двата подписа. Фридман бе подписал от името на „Имприматора“. Клара стисна химикалката, облегна се на масата и насочи върха й към празното място, предназначено за „Платното“. Ала едва бе докоснала хартията и Фридман неочаквано я спря.

— Бих искал да знаете, че художникът ни е дал право да отхвърлим материала, ако според нас не отговаря на определено равнище на качество.

— Не ви разбирам.

На кривото лице на Фридман се изписа досада.

— Предполага се, че трябва да ме изслушате.

— Извинете — каза Клара.

— Ще го кажа по друг начин. По-прост. По-достъпен за вас.

— Благодаря.

Клара не губеше самообладание. Знаеше, че Фридман ще се отнесе към нея с пълно презрение само поради професионално изкривяване — имприматорите не гледаха на платната като на хора, а като на обикновени предмети с отвори и форми, върху които може да се работи.

— Имприматурата ще бъде тежка. Ако не оправдаете нашите изисквания за качество, ще се откажем от вас.

— Разбирам.

— Помислете си. — Фридман плъзна кухите си очи по слабичките ръце на Клара, скрити в ръкавите на костюма. — Не изглеждате особено издържлива. Телосложението ви е твърде крехко. Защо да губите своето и нашето време?

— Подлагала съм се на много тежки имприматури. Миналата година при Брентано…

— Нямаме нищо общо с венецианската школа, „екстимността“ и мокрите картини… Много съжалявам, но при нас не ще намерите кожени качулки, камшици и белезници. Това тук е професионално ателие за имприматура. — Изглеждаше засегнат. — Приемаме само първокласен материал. Дори сега да подпишете документа, може да преустановим работата с вас утре или след пет минути. Имаме право да ви отстраним по наше усмотрение, без да ви дължим обяснения. Дори да преминете през целия процес на имприматура, впоследствие може да се разделим с вас.

— Разбирам — отвърна Клара спокойно.

Тя обаче се преструваше. В действителност трепереше до мозъка на костите си. Въпреки всичко, не усещаше страх или гняв, а само желание да устои на заплахите на Фридман. Предизвикателството я въодушевяваше. Възбудата й нарасна неимоверно и Клара се побоя, че Фридман ще го забележи.

Настъпи мълчание.

— По-добре не подписвайте — рече Фридман. — Това е моят съвет.

Клара сведе поглед към листа.

Химикалката описа начупена линия.

Фридман сгърчи несъразмерното си лице в чудновато изражение (радваше ли се или пък беше недоволен?). Той наистина беше един от най-грозните хора, които Клара бе виждала през живота си. Ала в този момент тя го намираше облечен в някаква загадъчна привлекателна сила.

— Не казвайте, че не сме ви предупредили.

— Няма да го кажа.

— Седнете.

Клара се намести на стола без облегалка, а Фридман се облакъти на писалището. Говореше с неутрално произношение, сякаш не беше нито испанец, нито чужденец, не произхождаше от никое определено място или пък беше от всякакви възможни места. Испанските думи звучаха отчетливо, като в компютърна програма. Не се усмихваше, но не беше и прекалено сериозен.

— Девет и четвърт е — каза той, без да погледне часовника. — От този момент разполагате с осем часа, за да устроите живота си, както намерите за добре. В пет и четвърт трябва отново да се явите в тази сграда. Може предварително да вземете душ, но не се гримирайте, не се мажете с кремове и не използвайте парфюм. Елате облечена както искате, но ви предупреждавам, че всички дрехи и принадлежности на вас ще бъдат унищожени.

— Унищожени?

— Такива са правилата на F&W. Не желаем да поемаме отговорност за никакви лични вещи, защото след това започват оплакванията. F&W няма да ви възмезди за изгубеното облекло и други предмети, тъй че не си слагайте нищо ценно. По-точно носете само неща, чиято загуба ви е безразлична. Ясно ли се изразих?

— Да.

— Останалото, сиреч вие самата, ще бъде фотографирано и филмирано, с оглед изготвянето на осигурителната полица. След като изпълним тази формалност, тялото ви ще се превърне в материал на F&W, докато извършим имприматурата. Няма да можете да се приберете вкъщи, няма да можете да ходите никъде, няма да можете да се свържете с никого. Ако всичко върви добре, ще приключим задачата си за три дни. Тогава, в случай че според нас сте с необходимото качество, ще ви предадем на художника. Ако ли не, ще заличим имприматурата и ще ви върнем у дома.

— Съгласна съм.

— Ако пренебрегвате правилата, ако изказвате личните си мнения и желания, ако създавате каквито и да било пречки при имприматурата или ако действате на своя глава, ще смятаме договора за недействителен.

— Искате да кажете, че няма да мога да говоря?

— Искам да кажа — отвърна Фридман сладостно бавно, — че ако ми задавате още въпроси, ще прекратя договора.

Клара замълча.

— Няма да допуснем въпроси, мнения, желания или съмнения от ваша страна. Вие сте платното. За да създаде непреходна творба, всеки художник има нужда да започне с платното от нула. Във F&W сме се посветили на задачата да превръщаме платната в нула. Надявам се, че бях ясен.

— Напълно.

— Обикновено следваме определени фази — продължи Фридман. — Фазите са четири: кожна, мускулна, вътрешна и мисловна, всяка ръководена от съответните специалисти. Аз ще се заема с първата. Ще установя състоянието на отделните слоеве на кожата ви, наличието на естествени и придобити несъвършенства, втвърдявания и излющвания. Ще проверя дали можете да бъдете рисувана отвътре. Рисували ли са ви някога отвътре?

Клара кимна утвърдително.

— Очните дъна с оптически молив и устната кухина — рече тя и добави: — И естествено, пъпа, вулвата и ануса.

— А под ноктите?

— Не.

— Ушите? Нямам предвид ушните миди, а слуховия канал.

— Не.

— Ноздрите?

— Също не.

— Опакото на клепачите?

— Не.

— Защо се усмихвате?

— Извинете, но не мога да си представя на кого е нужно да рисува във вътрешността на ухото или на носа.

— Явно не ви достига опит — каза Фридман. — Ще ви дам пример. Вечерна картина на открито — цялото тяло е обагрено в черно, с фосфоресциращи капки в яркочервено по тъпанчетата, ноздрите, опакото на клепачите и уретрата, за да се създаде впечатление, че моделът пламти отвътре.

Той имаше право и Клара се притесни, че бе показала невежеството си.

— Вагина, уретра, ректум, слъзни торбички, ретина, корени на космите, потни жлези — изреди Фридман. — Всяка точка по тялото на платното може да бъде рисувана. Най-новите техники позволяват да се проникне във вътрешността на зъбите, да са рисува в зъбните корени, а сетне, когато платното се подмени, да се възстановят щетите. Тялото може да се превърне в колаж. При много силните арт-шокове понякога се обагрят вените и кръвта; когато при ампутация кръвта избликне, се постига особено красиво въздействие. А в крайните етапи на дадена мокра картина може да се оцветят вътрешните органи след изтръгването им, дори в момента на изтръгването — мозъка, черния дроб, белите дробове, сърцето, млечните жлези, тестикулите, матката и евентуалния зародиш вътре. Чували ли за това?

— Да — прошепна Клара, сдържайки трепета си. — Но никога не съм правила такива неща.

— Да, знам, но нямаме представа какво възнамерява да прави с вас нашият художник. Трябва да сме готови за всичко, да очакваме всичко, да му дадем всичко. Ясен ли съм?

— Да.

Клара едва дишаше. Устата й бе отворена, а бузите, макар и обезцветени от многото разтворители, аленееха. Изброените от Фридман възможности й се струваха не по-ужасни от собствената й лична готовност да ги приеме, да позволи на художника да прави с нея всичко, каквото поиска. Несъмнено, всичко зависеше от степента на неговата гениалност. Както й бе казал някой, Пикасо бил такъв гений, че можел да постигне каквото пожелае. Клара бе сигурна, че на някого като Пикасо би позволила да прави с нея наистина всичко.

Замисли се малко повече. Всичко ли?

Да. Без уговорки.

Е, желателно беше художникът да е малко по-добър от Пикасо.

— Разкайвате ли се вече, че подписахте? — запита Фридман, разтълкувал погрешно изражението й.

— Не.

За миг погледите на имприматора и платното се срещнаха.

— Ако имате въпроси, задайте ги сега.

— Кой художник ще ме рисува?

— Не мога да ви кажа. Други въпроси?

— Не.

— Тогава ви чакаме тук точно в пет и четвърт.

„Осем часа като че ли са предостатъчни, за да устроиш живота си“, помисли Клара. Поне нейният живот бе съвсем прост — състоеше се от работа и свободно време. За да уреди първото, стигаше само да се обади на Басан; колкото до второто, щеше да го сложи в ред, като позвъни на Хорхе. На всичко отгоре, когато се прибра вкъщи, установи, че Басан вече й е оставил съобщение на телефонния секретар. Не изглеждаше много ядосан, но не говореше в обичайния сърдечен тон. Гертруде му позвънила, защото Клара нямало да се яви този ден, и авторът искаше обяснение. „Каквото и да правиш, Кларита, нямам нищо против, но ме предупреждавай навреме“. Тя разбираше, че е предизвикала усложнения, но упрекът малко я подразни. Позвъни му на барселонския номер, но се натъкна на телефонен секретар.

— Алекс — обърна се тя към мълчанието, — аз съм, Клара. Извинявай, но възникна нещо важно и няма как да продължа с „Момиче пред огледалото“. Тъй или иначе в GS ни оставаше само седмица. Пък и доколкото си спомням, ти имаше предвид заместничка. Наистина съжалявам за трудностите, които сигурно ти създавам, но нямам друг изход. Прегръщам те.

После се подготви за разговора с Хорхе. Когато намисли какво точно да му каже, набра номера на мобилния му телефон. Отговори й гласовата поща. Като че изведнъж животът й се бе превърнал в диалог между нея и тишината. Реши да остави съобщение и на него.

— Хорхе, аз съм, Клара. Заминавам за няколко дни, тъй като ми предложиха работа. — Мълчание. — Очертава се като много добра. — Мълчание. — Изключително добра. Ще ти се обадя при първа възможност. Целувам те.

Беше малко след десет и половина, а клепачите й тежаха като олово. Изключи телефонния дериват в спалнята, съблече се и се отпусна върху чаршафите. Изпитваше потребност да допълни краткия нощен сън. Нагласи електронния будилник за два следобед и заспа на часа. Не й се присъни Алберка, нито баща й, а картината на открито, която преди три години нарисува с нея Гутиерес Регеро — „Дървото на познанието“. Ала когато се събуди, тутакси забрави всичко, свързано с картината. Стана, изтича в банята и се подложи на градушката на душа. Както й бяха поръчали, след това не използва никакъв крем. Обхвана с поглед голото си тяло в огледалото и се сбогува с него — съзнаваше, че за последен път го вижда в естествен вид. После, увита в хавлията, отиде в трапезарията, пусна си компактдиск с много мек джаз и докато оглеждаше шкафовете, се остави да я люлее нежната мелодия.

Лошото беше, че харесваше всичко, което притежаваше. Да си купува облекло и аксесоари към него беше едно от най-любимите й занимания. Предупреждението на Фридман, че всичко по нея ще бъде унищожено, изглеждаше лесно да се приеме, но сега, при вида на извънредно скъпите и красиви дрехи, Клара започна да се колебае. Имаше тоалети от „Ямамото“, „Щерн“, „Сезар“, „Армани“, „Балман“, „Шанел“… Въпросът бе не толкова в заплатените за тях суми, а в удоволствието от мекотата на изтъканата плът. За нея всяка рокля и всеки костюм имаха своя самоличност. Те сякаш бяха нейните ласкави приятели. Не можеше да им нанесе такова оскърбление.

Дали да не избере анцуга, с който ходеше на работа? Ала когато го видя да лежи сплескан и послушен върху кревата, с празни, очакващи близостта й ръкави, готови да я прегърнат, Клара се почувства така, сякаш се готвеше да обрече на смърт старото вярно семейно куче.

Нямаше какво да търси в гардеробите. Покатери се на стол и разрови горните шкафове. За нещастие, обикновено бързаше да се освободи от старите дрехи. Все пак пазеше някои зимни неща и най-напред попадна на тъмен кадифен костюм и пуловер с обърната яка в телесен цвят.

Спомни си първия път, когато бе облякла този костюм. Котешката мекота на кадифето тутакси призова нечакан призрак.

Вики.

Само с една година по-голяма от Клара, Вики бе млада, хубава, стройна, с къси сламеноруси коси, пристрастена към наркотиците и несъмнено гениална. Тя много бързо се бе превърнала в най-значимата хипердраматична художничка в Испания. Бе продължила обучението си като стипендиантка при Рейбак в Англия и при Джейкъб Стейн във фондация „Ван Тиш“ в Амстердам. Дори бе слушала пророчествата на самия Майстор лично от неговата уста. Тя не само не криеше лесбийските си наклонности, но и ги развяваше като бойно знаме. В творбите си заклеймяваше гнета над хомосексуалистите и осмиваше жените и мъжете, потиснати от „класовото римокатолическо общество, жалка пародия на идеала на древните гърци“. Двете нейни най-големи любовници бяха англичанки, две знаменити прекрасни картини — Шанън Колър и Синтия Бергман. В началото на 2004 г. Вики избра Клара в двойка с Йоли Рибо за картина на закрито, която смяташе да назове „Моля, седни“. Запознаха се през един сив леден следобед. За посещението у художничката във вилата й в Лас Росас, Клара избра току-що купения кадифен костюм. Вики я прие в изпоцапана с бои риза и я поведе към ателието на горния етаж. Стройна руса скица, обляна от цели кутии боя, стърчеше на пръсти гола в един от ъглите. Във вилата имаше няколко незаконни украшения, почти всички неприлични. Чай с пастички и цигари с марихуана им поднесе мъжка Масичка, проектирана в Лондон; японска Играчка, също мъжка, чието тяло бе оцветено в червено с хинакридон, приканваше към по-възбуждащи удоволствия, но на Клара не й се играеше с него, макар Вики да настояваше да й го отстъпи.

— Не подхожда за мен — рече Вики, — но ми го подариха. Ако искаш, вземи го ти.

Преди да заговорят за творбата, Вики я подложи на неизменния си бърз разпит.

— От коя зодия си?

— Овен — отвърна Клара. — Родена съм на 16 април.

— Няма да се разбираме — и размаха във въздуха добре подрязаните си нокътчета. — Аз съм Лъв.

Но се разбираха много добре, поне в началото. Вики й описа своя замисъл за „Моля, седни“. Йоли и Клара щяха да седят на скеле на шест метра височина, обагрени в телесен цвят, слети в любовна прегръдка. Картината бе поръчана за богат частен дом в Прованс, претъпкан с произведения на изкуството. На Вики й бе хрумнало да отдели своята работа от останалите, като я окачи на тавана. Щяха да прекарат така цял месец и имаше вероятност да бъдат изложени за постоянно. Това изискваше голямо усилие и много добър екип за поддръжка, но пък щеше да донесе цяло състояние за трите. „Умее да пробутва идеите си“, помисли Клара. Прие предложението и на следващия ден започна работа по скицирането.

Две седмици след първата им среща, по време на едно от заниманията, се случи нещо. Вики оформяше силуета й и меко плъзгаше по бедрото й длан, намазана с боя в телесен цвят. Когато достигна до коляното, Клара долови промяната в натиска, продължителното мълчание, застиналата поза, гъделичкането по изрисуваната кожа.

— Харесваш ли жени, Клара? — преспокойно я запита Вики най-неочаквано.

— Харесвам някои жени — отвърна Клара невъзмутимо.

Беше гола, наполовина изрисувана в няколко цвята, приседнала на пети в ателието на Вики. Вики бе облечена в работната си униформа — мръсна разкопчана риза и панталон от анцуг.

Ръката й още лежеше върху коляното на Клара.

— Имаш ли опит с жени?

— Аха — каза Клара. — Също и с мъже.

И двете знаеха, че това е често явление при платната. Всяка картина бе склонна с лекота да обикне друго тяло, каквото и да е то — преградите се размиваха, границите се заличаваха.

— Би ли спала с мен? — попита тогава Вики.

На Клара й хареса мекият шепот и изкусителната червенина по бузите на Вики, чието лице изглеждаше много по-ярко оцветено от лицето на Клара.

— Да — отвърна тя.

Вики я погледна и продължи да рисува. Ръката й се движеше отмерено, нанасяйки баграта върху овала на коляното. Клара така и не разбра кога настъпи обратът. Миг преди това имаше изкуство, дарба и присъствие на художник; миг по-късно — докосване, задъхано дишане, прегръдка на любовник. Мазките боя неусетно се превърнаха в ласки.

Впоследствие, когато връзката помежду им улегна, Вики я упрекна, че се бе отзовала на порива й толкова хладнокръвно. Когато й се сърдеше, не пропускаше да й го натяква. „Каза «да», сякаш те бях попитала дали вечерта ще се качиш на делтапланер. Каза «да», сякаш те канех да се запознаеш с Нобелов лауреат по физика. Просто си рече — е, добре, защо пък да не опитаме. В съгласието ти нямаше истинска любов, нито искреност“. „Истинска любов не — отвърна Клара, — но искреност да“. „Ти нямаш чувства“ — обяви Вики. „Старая се да ги прикривам — отвърна Клара, — аз съм произведение на изкуството“. И добави: „А ти си художничка и не можеш да ги скриеш. Дори да не изпитваш чувства, си ги измисляш“.

В Прованс изложиха „Моля, седни“ за постоянно. Бяха изтощителни дни — разполагаха едва с по няколко часа да отдъхнат, да се нахранят и възстановят, преди да се качат отново на скелето. Почивката се менеше по продължителност, според начина на живот на купувача, гостите, които канеше, и празненствата, които организираше. Екипът по поддръжката беше много добър, но въпреки всичко двете изпълнителки останаха съвсем без сили. За Клара обаче изживяването се оказа чудесно. През същата година Вики я представи в още пет творби, първите в двойка, а останалите самостоятелно: „Целувката“, „Мигновение“, „Двойно или нищо“, „Нежности“ и „Черната рокля“. Извън рисуването копнежът й по Клара не спираше — сутрин й звънеше по телефона, вечер плачеше на рамото й или изливаше пред нея съкровени тайни за студенината на баща й (той беше хирург) или за безразличието на майка й (университетска преподавателка) към нейното развитие като художник. Според настроението, тя се самообявяваше ту за „галена дрисла“, ту за онеправдана жертва на „брака на двама префърцунени сноби“. Ала впуснеше ли се в работа, тя забравяше за всичко. Колкото и мекушава да беше понякога в леглото, докоснеше ли боите, Вики се превръщаше в огнено създание, способно да издигне женското тяло до недостижими висоти. Все пак Вики-човешкото същество и Вики-художничката не бяха откъснати една от друга. Докато Вики-човешкото същество се влюбваше в моделите си, Вики-художничката впрягаше цялата си любов, за да ги рисува. Бе любопитно качество и Клара не проумяваше дали то се дължи на нрава на Вики или на творческите й дарби.

Поне за Клара, 2004 г. бе годината „Вики“ — стихия, от която трябва или да бягаш, или да й се подчиниш. Вики бе от хората, които колкото повече се разпалват, толкова по-бързо изгарят — също като свещите. Най-лошото бе ревността й. А по онова време тя дори нямаше причина да ревнува. Клара се бе разделила с Габи Понсе, първия й интимен приятел и първия й художник, и живееше сама в таванския си апартамент на „Аугусто Фигероа“. Вече не поддържаше връзка нито с Алехандра, нито със София Лундел, нейните две някогашни другарки в леглото. А все още не се бе запознала с Хорхе Атиенса. Въпреки това, Вики си измисляше не само чувствата, но и поводите. Веднъж, по време на вечеря, вдигна скандал в ресторанта заради някаква италианска художничка, поканила Клара да участва в арт-шок заедно с още три момичета. Вики й нареди да откаже, а когато Клара не се съобрази с нея, събори всичко от масата на пода и блъсна сервитьора, услужливо притекъл се като добрия пастир да усмири стадото. Няколко часа по-късно тя телефонира на Клара, за да се сдобрят: „Бях пила твърде много, прости ми. — И тутакси надделя Вики-художничката: — Исках да ти кажа, че преди малко, в ресторанта, лицето ти… Господи, как побледня, докато ти виках… Клара, моля те, нека използвам тази бледност… Тези очи, разтворени срещу мен…“

Вики изпадна във вдъхновение. За три седмици привърши новата картина. Клара, нарисувана в слонова кост с небесносини сенки, щеше да лежи по очи върху завивка от кадифе — същата тъкан като костюма й в деня, когато се бяха запознали, — а лицето й щеше да добие естествената за покрусата бледност. Вики възнамеряваше да озаглави картината „Нежности“. На хипердраматичната репетиция представиха кавгата в ресторанта така, както си я спомняха. Художничката се стремеше да улови мимолетната бледност по бузите й, но Клара не приемаше смесването на изкуството с действителния живот. Най-накрая Вики наистина се ядоса и започна да я ругае. Внезапно, насред крясъците тя се спря и се хвърли към Клара. „Ето! Отново същата бледност на лицето! Точно това очаквах!“, възклицаваше тя неистово. И юздите пое Вики-художничката.

Веднъж Клара я упрекна, че за да рисува картините си, злоупотребява без мярка с истинските чувства. Вики се засмя някак особено.

— Всичко бих направила заради изкуството, скъпа — рече й тя. — Всичко. Извън изкуството за нищо не ми пука — нито за чувства, нито за справедливост, нито за състрадание, нито за семейство, нито за здраве, нито за любов, нито за пари… Е — поколеба се тя — може би за пари, да. Да, за парите — да. Изкуството е пари.

„Нежности“ бе закупена от мадридски колекционер за двойно по-висока цена от действителната. Клара прекара изложена в дома му почти цял месец.

В началото на 2005 г. Вики направи опит да се самоубие със свръхдоза хероин, но не заради Клара, а заради новата си любов, Елена Валеро, позната на Клара от „Мигновение“. В деня, когато Вики постъпи в интензивното отделение на болница „Ла Пас“, фондация „Ван Тиш“ оповести, че й присъжда наградата „Макс Калима“ за цялостно творчество. Унесена от кислородните изпарения, Вики прие благата вест от устата на медицинската сестра. След като се възстанови, тя заяви, че е възвърнала също и емоционалното си равновесие. Замисляше нова картина с Клара към края на годината, но вече не я търсеше така често, както преди. След „Ягодата“ не се бяха срещали. Клара не бе наясно какво я влече към Вики — не знаеше влюбена ли е в нея или само се възхищава на таланта й. Определено искаше да я забрави, но не успяваше. Все още се виждаше полегнала върху кадифето в салона на собственика на „Нежности“, с левия крак сгънат върху корема, петата обърната към венериния хълм, очите затворени, а лицето сгърчено и „бледо с цвета на покрусата“, който Вики бе открила у нея. Не преставаше да си мисли, че за нея това бе единствената следа, останала й от Вики, преди художничката да изчезне от живота й — мекотата на кадифето и побледнялото лице.

Клара измъкна кадифения костюм от шкафа и го метна върху леглото. После попадна на друг костюм, с пуловер и панталон в бежово — той й напомняше повече за Хорхе, защото го носеше в първите дни след запознанството си с него.

Известно време се подвоуми с изпитателен поглед (Вики или Хорхе? Хорхе или Вики?) и избра да осъди на унищожение Вики Лиедо. Навън щеше да й стане горещо, но какво от това.

Беше почти три следобед, когато усети, че трябва да хапне. Направи си набързо салата, няколко сандвича и ги прокара с минерална вода.

Тъй като й оставаше още време, Клара реши да се подготви за това, което я очаква. В банята прерови малката аптечка с химически препарати, избра две таблетки за подобряване на мускулната дейност и друго хапче, което щеше да забави физиологическите й нужди, и ги взе с последната глътка вода. Тогава свали хавлията, донесе от кухнята солница, извади от едно чекмедже в трапезарията маска като за пътуване в самолет и гирички с увеличаване на теглото. Направи на килимчето други упражнения, различни от утринните: изправи се неподвижно на пръсти с облепен със сол език, обиколи цялата къща с превръзка на очите, сви се на кълбо, като постави тежест на най-издадената част на тялото. Усилията притъпяваха волята й, без да я прекършат, помагаха й да се почувства като сляп предмет, като вещ, годна да бъде употребявана и променяна. На времето бе усвоила тази подготовка в The Circle. Благодарение на нея бе издържала творбите на Брентано.

В четири без четвърт навлече пуловера в телесен цвят през главата, облече кадифения панталон, сакото и обу стари сандали от най-далечното минало. Погледна се в огледалото. Никоя от дрехите не й стоеше добре. Видът й бе на хубаво момиче, преоблечено като плашило — точно както искаше да изглежда.

Непредвидени трудности породиха последните подробности, за които не бе помислила. Какво да прави с ключовете от жилището? Нямаше как да ги вземе със себе си. Хорхе разполагаше с дубликати, но не искаше да зависи от него, за да се прибере, все едно кога. На съседите не можеше да се довери, нямаше и портиер.

Реши просто да не прави нищо. Стори й се логично да затвори вратата след себе си, без да може да се върне обратно. Поръча такси по телефона, пресметна колко ще й струва и пусна парите в джоба на сакото.

Тогава напипа халката за ключове.

Даде си сметка, че е облякла костюма, без да го прегледа предварително. Старите дрехи се превръщат в малки гробища за спомени. Скрита в един от страничните джобове, лежеше погребана халката за ключове на баща й. Клара си бе служила с нея дълго време с всеотдайната почит към предметите, принадлежали някога на покойник. Когато се счупи, тя просто прехвърли ключовете на нов ключодържател. Не си спомняше защо старият е в този джоб и защо не го е изхвърлила. Навярно, защото беше скъп спомен. Досмеша я.

На халката висеше шахматна царица, подарък от клуба, където играеше Мануел Рейес. Баща й бе страстен любител на шаха, а брат й наследи от него слабостта към това разсъдъчно развлечение. Царицата беше черна на цвят. „Това е Царицата на всички царства — казваше баща й (Клара неочаквано си го спомни). — Дадоха ми черната, защото е от губещата страна“.

За миг се замисли дали да не спаси фигурката. Но после отново я пусна в джоба. „Съжалявам, Ваше Величество. Щом си била тук досега, тук ще си останеш“.

Облечена с костюма на Вики, обута в сандалите от юношеството, с халката за ключове, останала в джоба от баща й, Клара напусна дома си и захлопна вратата.

Когато излезе на улицата, я завладя особено усещане. Бе толкова силно, че тя се огледа в двете посоки, за да се увери, че не е вярно. Струваше й се, че я наблюдават. Сигурно грешеше.

Беше четвъртък, 22 юни 2006 г., следобед. Отблясъците на слънцето грееха в суров телесен цвят.

Брисеида Канчарес се събуди с долепен до главата пистолет. Гледано от толкова близо, оръжието приличаше на опрян в слепоочието й железен ковчег. Кацналият на спусъка пръст завършваше с нокът, лакиран в зелено виридиан. Тя плъзна поглед по-нататък по голата ръка и се натъкна на русокосата. Същото маце с изумрудените очи и късата рокличка в камуфлажна разцветка, което у Рокантен помоли Роже за огънче, точно когато разглеждаха картината „Невидима орбита“ от Елмер Флъд. Един от пазачите дойде да я предупреди: „Тук не се пуши, госпожице. Димът дразни очите на картините и предизвиква кашлица“. Докато връщаше запалката на Роже, тя му се усмихна развратно. После се изгуби сред множеството и Брисеида не я видя повече.

До този момент.

Русокосата бе облечена със същите дрехи и се усмихваше по същия начин. Новото бе пистолетът. Бе поставила пръст пред устните си, като в същото време се целеше в нея („Да не се обаждам“, разтълкува Брисеида) и й правеше знаци („Да се изправя“). Брисеида изпита чувството, че сънува, но се подчини, тъй като обичаше вълнуващите неща насън. Отметна чаршафите и се изправи. Облегнатото на слепоочието й дуло се отмести назад, но без да се откъсва от нея, сякаш главата й бе метална, а пистолетът от магнит. Тя се завъртя бавно и се приземи на пръсти меко, като космически кораб на луната, върху прохладния мокет в апартамента на Роже. Беше чисто гола и почувства лек студ. Все още бе нощ (нямаше как да види точния час — будилникът се намираше откъм страната на Роже), а светлината струеше от лампата на нощното шкафче. Спомни си, че си легна много късно, споделяйки дъха и тласъците на Роже (устата му с вкус на отлежало шампанско и мека пура, а езикът му като зелен килим от марихуана), в миговете преди нощта да ги загърне в опиянение и…

Впрочем.

Къде беше Роже?

Откри го седнал в другия край на стаята. На себе си нямаше нищо друго, освен пръстена на малкия пръст на лявата ръка. Този пръстен се бе отпечатвал много пъти по бедрата на Брисеида, но Роже й каза, че не бивало да го сваля. Щяло да донесе лош късмет. Попаднал на него из отдалечените краища на Бразилия, където го отмъкнал от някакъв магьосник, пазител на много тайни. В обкова изпъкваше мъничък изумруд, като капка зелена гной с цвета на тропическа гора. Съдържал голяма сила, макар Роже да не знаеше каква точно. Твърдеше, че в света имало само пет или шест скъпоценности като този пръстен. Какъв невероятен тип беше Роже. В известна степен и мръсник, разбира се, но Брисеида не бе срещала човек с толкова много пари, който едновременно с това да не е повече или по-малко мръсник.

Ала в този миг изглежда дори магическата сила на пръстена не бе в състояние да му помогне. Клещи във вид на ръка така бяха захапали челюстта му, че бузите му се издуваха. В добавка към ръката-клещи, ослепителна жена, от типа на русокосата, но още по-зашеметителна, от тези, които Роже обикновено чукаше само в края на седмицата, държеше забит в гърлото му армейски пистолет в сребрист цвят. От натиска на цевта адамовата му ябълка бе изхвръкнала. Жената бе облечена в сако и панталон в зелен цвят като сукно за игрална маса, с шалче и барета в маслиненозелено и яркозелени ръкавици. Единият й крак бе пъхнат между разтворените колене на Роже (навярно мачкаше с коляно гениталиите му, затова на лицето му се четеше такова отчаяние), а другият бе отметнат назад, опрян в положение за стрелба. Жената не гледаше към Роже, а към Брисеида, сякаш разчиташе на нея да й подскаже какво да прави нататък. Погледът й не можеше лесно да се забрави. „Поглед като този, помисли Брисеида, човек вижда секунда преди да престане да вижда каквото и да било“.

Въпреки всичко не можеше да се отрече, че гримът и съчетанията в зелено (сако — панталон, ръкавици — барета, очи — сенки) бяха съвършени. Модно ревю на военно облекло! Тероризъм прет-а-порте! „Защо пък специалните части на полицията, войската или Бог знае каква още въоръжена паплач да не следват модата на времето“, рече си тя.

Русокосата все още я подканяше да се изправи. Брисеида се допита с поглед до Роже — той махна с ръка, сякаш й казваше: „Върви, върви, няма нищо“ — и стана от леглото, като не сваляше поглед от хората наоколо.

„Крадци ли са или ченгета? Дошли са да отвлекат Роже ли? Чакай малко. Да направим равносметка. Снощи бяхме на онова празненство…“

Боже, как я болеше главата. Не беше способна да разсъждава. Сигурно защото у Рокантен бе смесила алкохол, хашиш и хапчета. Ала в момента се случваше нещо толкова любопитно, че все още удържаше намордника на ужаса, започнал вече да се надига в гърдите й. Всичко сякаш бе умело подготвено от Бога на изкуството: съчетание от неустоимото — руса красавица в камуфлажна рокля, смехотворното — Роже и тя голи, натежали от наситени сънища и нелепото — девойка във военна униформа, гримирана като за модно ревю. Сезановска хармония от кобалтовозелено, войнишко зелено, тюркоазнозелено, сукненозелено плюс ябълковозеленото по стените на спалнята. „Ако трябва да умре млада, помисли Брисеида, би избрала тъкмо този зелен миг — навярно пламъкът на пистолета би блеснал като взривена грахова шушулка, а кестеновият корсаж (изтънчено съчетан с дървеснозеленото на камуфлажната рокля) ще се превърне в езерце с морава от зелени водорасли“.

Жалко, че русата красавица накърняваше донякъде художественото въздействие, като я тласкаше към събраните в трапезарията мъже.

Сграбчиха я с главозамайваща сила за лактите и я блъснаха в креслото, поставено пред нещо подобно на изключен преносим компютър. Междувременно Брисеида се бе разкрещяла и очевидно бе нарушила техния обет за мълчание, защото секунди след това дочу говор на френски, шум откъм спалнята, говор на холандски и още шум в трапезарията. Но последвалите думи, отправени към нея, прозвучаха на английски.

— Престанете да викате — рече русата хубавица Неустоими очи, надвесена над ухото й. — И не се опитвайте да ставате.

Не би могла да го направи, дори да искаше — два чифта железни ръкавици я приковаваха към стола.

— Ето ви чаша вода. Пийте, ако желаете. Ще натисна клавиш на компютъра и на екрана ще видите лице на човек. Ще ви зададе няколко въпроса. Отговаряйте високо и ясно. Не оставяйте без отговор нито един въпрос и не се бавете. Ако не знаете отговора или ви е нужно да го обмислите, кажете. Известно ни е, че владеете английски, но ако не разберете нещо, пак ни кажете.

Русокосата докосна един от клавишите и се появи лицето на възрастен плешив мъж с побелели коси около ушите. В друг прозорец в горния ляв ъгъл битовете показаха образа на млада жена с мургава кожа, въгленовочерни коси, високи скули и чувствени устни, с разголена гръд, сграбчена за раменете и лактите от четири ръце в ръкавици. Осъзна, че това е самата тя. Снимаха я и препредаваха образа й в реално време Бог знае до кое скапано място на земята. Часовников брояч в противоположния ъгъл отмерваше секундите. „Халюциногенен синдром вследствие на безразборен прием на токсични вещества“ — така нейният незабравим преподавател по съвременно изкуство в Колумбийския университет, богаташът (и мръсник) Стан Колман, определяше всякакви необичайни неща, наблюдавани след изстъпления с меки наркотици. Навярно изживяването бе точно такова. Всичко това не можеше да й се случва в действителност.

— Добро утро, госпожице. Извинете, ако сме ви притеснили, но ни е нужно незабавно да узнаем някои неща и разчитаме на любезното ви съдействие.

Мъжът говореше английски с явно континентално произношение, вероятно немско или холандско. В долната част на екрана, зачерквайки шията и възела на вратовръзката му, се появиха субтитри с превод на френски и немски. На Брисеида не й бяха нужни повече езици, за да изпита ужас.

— Известни са ни много неща за вас: двайсет и шест годишна, родена в Богота, завършила изкуствознание в нюйоркски университет, баща ви работи като културен аташе на вашата страна в ООН… Чакайте… Изгубих нишката… — Мъжът наведе глава и за миг екранът се изпълни от лъскавия глобус на плешивината му. — Провеждате изследване за университета… Тема — колекционерството сред художниците… Тази година сте живели в Холандия, за да проучвате сбирката, натрупана от Рембранд в дома му в Амстердам. Сега сте в Париж, при нашия добър приятел Роже Левин, а нощес сте били заедно с него на празненството у Лео Рокантен… Дотук всичко е правилно, нали?

Брисеида тъкмо щеше да каже „да“, когато по волята на орисницата на информатиката образът му се разми в зелени светкавици и се появи ново лице — мършава жена, късо подстригана „а ла гарсон“, с черни очила. Буквите на нейните надписи бяха зелени.

— Здравейте, аз съм Лошият полицай. — Произношението й бе по-британско от това на мъжа, а гласът й по-обезпокоителен. Усмивката й приличаше на острието на коса. — Исках просто да ви кажа добър ден. Бива си я къщурката на Лео Рокантен, нали? Салонът, мисля, е от XVIII в., а фреските по тавана са рисувани от маестро Люк Дюсет и представят историята на Самсон и Далила. В западното крило, в салона с двата земни глобуса е изобразен целият Потоп, от построяването на Ноевия ковчег до завръщането на гълъбчето с маслинено клонче в човката. С Лео Рокантен сме близки приятели… Сбирката му от ХД-изкуство също е добра, особено творбите на Елмер Флъд в големия салон. Но това е само върхът на айсберга. Включихте ли се в арт-шока в огромното подземие на дома? Нарича се „Арт-шах“ от Мишел Гро за двайсет и четирима младежи и девойки и пластмасови материали… Фигурите, напълно голи, оцветени в различни отсенки на зеленото, са разположени на шахматна дъска от трийсет квадратни метра, а гостите предлагат ходовете. Иззетите фигури остават на разположение на играчите. Разрешени са всякакви крайности. Вие не играхте ли? О, да, разбира се, вашият мил Роже сигурно нищо не ви е казал. Предполагам, просто сте гледали картините горе — арт-шокът е бил за подбрани хора. Лео ги заслепява с интерактивни срещи, а после им предлага тлъсти сделки с още по-забранени картини.

Истината ли казваше тази жена? Действително, Роже я бе оставил за доста време и бе отишъл да поговори с Рокантен, докато тя сновеше от единия ъгъл до другия по зелените килими сред безкрайния билярд от гости и разглеждаше великолепните маслени платна на Елмер Флъд. Сетне, когато Роже се върна, Брисеида отбеляза, че изглежда малко развълнуван. Яката на ризата му беше разкопчана. „Арт-шок във вид на игра на шах с човешки фигури…“, замисли се тя. Защо Роже не бе споделил нищо с нея? Какво се разиграваше в подземните дълбини, под нозете на богатите хора?

Жената замълча и отново се усмихна по своя пренеприятен начин.

— Не се безпокойте, всички мъже са еднакви. Дай им да пазят тайни. Ние, жените, обаче, сме по-откровени, не мислите ли? Поне аз се надявам вие да сте, госпожице Канчарес. Оставям ви с моя приятел Доброто ченге, за да ви зададе някои въпроси. Ако отговорите ви са убедителни, ще изключим компютъра, ще се приберем по домовете си и ще си останем приятели. Ако ли не, ще се прибере само Доброто ченге, а ще се върне Лошото, сиреч аз. Разбрахте ли ме?

— Да.

— Много се радвам, че се запознахме, госпожице Канчарес. Надявам се да не се срещаме повече.

— Удоволствието е мое — измънка Брисеида.

Не знаеше какво да мисли за заплахите на жената. Дали само се перчеше? А какво да каже за маскарада с военните дрехи? Може би целяха да съживят у нея наследените страхове от партизанските групировки в Колумбия? Изведнъж й се стори, че се е озовала на карнавал, художествено организиран фарс (Какъв неологизъм употребяваше Стан? Имагик — магически образ, културен архетип, върху който прехвърляме страховете или пристрастията си, защото — твърдеше Стан — днес всичко, абсолютно всичко, от рекламите до масовите изтребления, от помощите за временно облекчаване на глада в Третия свят до изтезанията — всичко се върши със стил).

Ала карнавал или не, представлението със сигурност постигаше целта си — тя изпитваше ужас. Искаше й се да се изпикае върху дивана на Роже, да повърне върху мокета на Роже.

Взрив в зелено. Мъжът.

— Въпросът е следният. Внимавайте.

Брисеида се стегна, доколкото поставените върху раменете и ръцете й лапи позволяваха. Бедрата я боляха от притискане, в стремежа й да прикрие доколкото може интимните си органи. Тя изведнъж доби съзнание за пълната си голота.

— Известно ни е, че сте близка приятелка на Оскар Диас. Ще повторя името — Оскар Диас. Въпросът е: къде е сега вашият приятел Оскар?

Някаква точка в мозъчната кора на Брисеида Канчарес, двайсет и пет годишна (мъжът грешеше — щеше да навърши двайсет и шест чак на 8 август), дипломирана по история на изкуството, се задейства светкавично и състави списък с предварителни заключения: Оскар Диас; нещо, свързано с Оскар; Оскар е причинил нещо лошо; ще причинят нещо лошо на Оскар…

— Къде е приятелят ви Оскар? — повтори мъжът.

— Не зная.

Върху екрана тутакси плисна зеленикава вълна като от загнило и напомни на Брисеида упражненията по химия в часовете по реставрация. Преход в зелено и се появиха зъби. Усмивка. Лицето на жената с черните очила.

— Грешен отговор.

Кичур от косите й сякаш внезапно оживя. Брисеида изкрещя и очите й поднесоха гледка като от панаир с безброй избухващи фишеци или от новогодишна вечер в хотел сред тропическата гора. Шията й се изви назад и прешлените й се разминаха с бедствието само благодарение на всекидневните занимания с аеробика. В центъра на Вселената светнаха две злокобни зелени планети (според евтините научнофантастични книжки, каквито Стан Колман поглъщаше с тонове, Венера беше зелена) и се прицелиха в нея с изумителен и несъмнено много скъп уред, съставен от молив от хромиран метал и заострен връх с лъскава капчица марсианска кръв накрая.

— Тази играчка е оптическа четка — оповести русокосата на два сантиметра от лицето й. — Няма да те обременявам с технически подробности, ще изтъкна само, че е подобрен вариант на четката, използвана от художниците за работа върху ретината на картините след имприматура. Ретината е пигментираният слой на очното дъно, благодарение на който различаваме и цветовете. В повечето случаи е досадно, но полезно да виждаме света, нали? Ще оцветя ретината ти в матовозелено. Първо лявото ти око, после дясното. Само че ще използвам трайна боя, а тя никак не е за препоръчване. Външно няма да ти останат белези, нито синини, всичко ще е много спретнато и чисто, да знаеш. Но когато приключа, ще си толкова сляпа, че ще трябва да си ближеш пръстите, за да се увериш дали са твоите. Все пак ще е прекрасна слепота, в чудесен бутилковозелен тон. Не мърдай.

Заповедта беше излишна. Брисеида можеше да движи само устата си и десния клепач. Левият бе разтворен от нещо до предела на просълзяването. Миришеше на изкуствена кожа — ръкавица. Впити в тялото й кожени ястреби обхващаха китките, коленете, глезените, шията, косите. Тя се опитваше да се обади на английски, но от устата й напираше да се излее само обезобразен испански. А трябваше да говори на английски. Английският е полезен, когато те изтезава чужденец. OK. Johnson family at holidays. Mary Johnson is in the kitchen. Where’s Mary Johnson?[3] Внезапно по левия коридор на зрителния й нерв нахлу невъзможен червено-зелен вихър, кичозен като фосфоресцентен Буда на улична сергия. Многоцветието напомняше картичките на Пиер и Жил[4], които изпращаше от Европа до родителите си. Брисеида помисли, че ослепява.

Но сграбчилата я за косите ръка се отпусна и отново се върна на тила й, за да я тласне грубо напред, сякаш се мъчеше да разбие лицето й в екрана на компютъра. Носът й спря на педя разстояние от субтитрите на френски и немски. Потисна внезапно пробудилото се гадене.

— Последна възможност. — Беше жената. — Нашата сътрудничка само доближи четката към зеницата ви… Слушайте и не викайте… При следващия погрешен отговор, тя ще нарисува върху ретината ви запетайка… От този момент насетне ще виждате зелен лунен сърп посред бял ден. Любопитно художествено постижение, нали? Престанете да хленчите и ме чуйте внимателно. След втория сеанс спокойно ще можете да поставите ретината на лявото си око в бурканче. Уверявам ви, нощем ще свети в зелено, като богородичките в Лурд. Моля, съсредоточете се. Наградата е доброто зрение.

— Повтаряме въпроса. — Отново беше мъжът. — Къде е Оскар Диас?

Ръцете, легнали на раменете и ръцете й, не я пускаха, а другата, притиснала тила й, все още я държеше здраво и за цял един дълъг страшен миг на Брисеида й се стори, че структурата на шийните й прешлени ще поддаде и ще изпука като строшена дъска. Реши, че това е най-доброто, което можеше да се желае.

— Не знам, кълна се, моля ви, не знам, кълна се, че не знам, във Виена е, да, във Виена, но не знам, кълна се, кълна се…! — Слюнка, сълзи, думи потекоха по лицето й, сякаш отделяни от една и съща жлеза. — Не знам къде наистина не знам къде не знам къде наистина кълна се моля ви моля вимолявимоляви…

Прекъсна я гърчът на повръщането.

Седнал пред преносимия компютър в кабинета си в „Музеумскартие“, Лотар Бош натисна бутона на указателя на мобилния си телефон и набра появилия се на дисплея номер. Проведе кратък, но решителен разговор с един от хората си в Париж. През това време госпожица Уд, с гръб към него, съзерцаваше разсъмването над Виена през стъклената стена. Бош забеляза, че тя пуши от противните си екологични цигари и зелената ментолова мъгла около главата й се стели на облаци върху стъклото.

— Господин Лотар Бош, истински кавалер към жените — чу я той.

— Номерът с оптическата четка достатъчно я изплаши, не мислиш ли? — отвърна Бош, леко засегнат от насмешката, процедила се в думите на жената. — Не това е начинът да се започне разговор. Така нищо няма да постигнем.

Окото й беше здраво. Всъщност те бяха много любезни хора. Дори бяха престанали да я притискат, за да й е удобно да повърне.

Брисеида повръщаше, както когато беше дете — опряла едната си ръка на челото, а другата на стомаха. Имаше този навик, този обичай. Любопитно явление déjà vu[5] на жлъчката й. Мама казваше, че се превива като котка. Баба смяташе, че не повръща лесно. „Милото ми котенце цял живот ще страда, защото трудно повръща“, казваше тя. В това отношение не приличаше на баща си, особено след препиванията му. Стан също се радваше на леко, продължително и обилно повръщане. Всъщност такова беше всичко, което изливаше преподавателят й по история на изкуството. Луиджи, преподавателят й по естетика, чийто стомах издържаше на всякакви пици, натъпкани с люти чушки, беше различен — скован, сдържан и импотентен. По повръщането ще ги познаете, не по еякулацията. „Кихането, повръщането и смъртта бяха единствените три наистина внезапни, неуправляеми и непредвидими неща в тялото — точка и запетая, точка и нов ред, точка и край на текста на живота“, както й бе казал веднъж един от преподавателите в швейцарското училище.

Прекрати гърчовете с глътка прясна вода. Господи, на какво приличаше мокетът в трапезарията. Такъв естет като Роже (Наистина ли бе играл предишната нощ на шах с двайсет и четири млади мъже и жени вместо фигури?), а какво избълва тя върху неговия мокет. Сякаш бе разплискала сос от ряпа върху изисканата италианска настилка. Брисеида се принуди да отмести крака, за да не стъпи в повръщаното, но така пък разтвори бедра. Ала тъй като вече не я държаха, можеше да се прикрие с ръце. Добрия компютър (или беше Доброто ченге?) чакаше, опрял златна писалка „Монблан“ до слепоочието си. Русокосата и войниците сумтяха зад креслото, готови да действат. Прозорче на Windows с надпис „Лошото ченге“ се гушеше в ъгъла срещу прозореца на Брисеида. Но Доброто ченге й бе казало, че Лошото иска да си почине — засега.

— По-добре ли се чувствате?

— Да. Може ли да се облека?

Промеждутък на колебание.

— Ще свършим бързо, уверявам ви. Сега ми кажете всичко, каквото ви е известно за Оскар.

Брисеида започна с лекота. Наниз от спокойни, специализирани думи за изкуство (това й помогна да се отпусне). Докато говореше, не гледаше към екрана, нито към пода (повърнатото), а към купата с плодове на масата зад компютъра — круши и зелени ябълки, успокоителни като плодов чай.

— Запознахме се миналата пролет в МОМА[6] в Ню Йорк. Той охраняваше „Бюст“, офорт на Ван Тиш. Предполагам, че познавате творбата, но мога да ви я опиша. Представлява подготвителен етюд за „Отронено цвете“… Дванайсетгодишно момиченце, затворено в черна стаичка с един-единствен малък отвор. Отворът позволява да се видят само лицето и раменете, обагрени в нежни сиви тонове, върху преминалата през имприматура с киселини кожа, както у живите офорти. За да я видят, зрителите трябва да се подредят един по един, да изкачат две стъпала до стаичката и да се озоват на педя разстояние от лицето на момичето. То гледа, без да мига, очите му са покрити с марсово черно, а изражението му е почти… почти свръхестествено… Невероятна картина…

„Човек има чувството, че сякаш е надзърнал в изповедалнята и е открил, че свещеникът изглежда като в току-що изповяданите грехове“, бе писал някакъв испаноезичен критик по повод на „Бюст“, но Брисеида прескочи това определение, защото нямаше намерение да изнася курс по изкуствознание за напреднали. По време на американската обиколка „Бюст“ се бе превърнала в истинско събитие, най-вече защото комисия от цензори бе забранила показа на „Отронено цвете“ в Съединените щати.

— Оскар отговаряше за охраната на „Бюст“. Видял ме да чакам реда си в края на дългата опашка. Аз бях отишла в МОМА да разгледам картина на Елмер Флъд, изложена в съседната зала, но не ми се искаше да си тръгна, без да хвърля поглед и на офорта на Ван Тиш. Предната неделя бях паднала, докато играех баскетбол, и се движех с патерици. Щом ме забеляза, Оскар веднага дойде и предложи да ми осигури достъп до творбата. Помоли да ми отворят път и ме отведе до нея. Прояви се като кавалер.

— И се сприятелихте? — запита мъжът.

— Да, започнахме да се виждаме по-често.

Дълго се разхождаха и почти неизменно се отбиваха в Сентрал парк. Оскар много обичаше дърветата, поляните, природата. Беше майстор в снимането на природни гледки и се бе снабдил с всички съоръжения: камера рефлекс 35 мм, два триножника, филтри, телеобективи. Притежаваше задълбочени познания за светлината, въздуха, отраженията на водата, но от насекомите нагоре животът не го интересуваше особено. Оскар беше крехък като зелено стръкче трева, навярно малко недозрял.

— Снимаше ме навсякъде — край водните огледала, край езерата, докато хранех патиците.

— Говорил ли ви някога за работата си?

— Малко. Каза ми, че бил охранител в галерия от веригата „Брук“, докато през 2000 г. го наели от фондация „Ван Тиш“ в Ню Йорк, със седалище на „Пето авеню“. Началник му била млада жена на име Рипстейн. Печелел големи пари, но живеел сам. И мразел естетските приумици на фирмата, както се изразяваше — например по едно време го карали да носи перука.

— Какво ви каза във връзка с това?

— Че ако е плешив или оплешивява, това не засяга никого не засягало. Откъде накъде, по дяволите, ще му нареждат да носи перука. „Големите шефове, с изключение на Стейн, до един са плешиви, а никой не се вълнува от това — ми каза. — Обаче останалите трябва да изглеждаме красавци“. И добави, че фондация „Ван Тиш“ била като храната в луксозно оформен ресторант — много външно въздействие, много подправки, много пари, но след като си излезеш, в стомаха ти още има място за двойка кренвирши и порция пържени картофки.

— Така ли се изрази?

— Да.

Наистина ли мъжът се усмихна или й се бе привидяло изкривяване на образа?

— Казваше също, че не можел да възприема охраняваните от него хора като произведения на изкуството… За него те бяха човешки същества и някои будеха жал… Спомена ми за някоя си… Не си спомням името… Някаква девойка — прекарвала часове наред свита в сандък като картина на Бунхер, от поредицата „Клаустрофилии“. Разказа ми, че я е охранявал няколко пъти, било умно и приятно момиче, в свободното си време пишело стихове от рода на поемите на Сафо от Лесбос…

„Но на кого ли му пука за нейния талант! — възмущаваше се Оскар. — За хората тя е само фигура, изложена гола на показ в сандъка по осем часа на ден“. „Но картината е красива — отвръщаше му тя. — Нима «Клаустрофилиите» не са красиви, Оскар? А «Бюст»? Дванайсетгодишно дете, затворено в тъмна стаичка… Замисляш се и си казваш: «Какъв ужас! Горкото момиченце…» Но после заставаш пред него и виждаш лицето, оцветено в сиво, с това изражение… За Бога, Оскар, та това е изкуство! И на мен ми е мъчно за момиченцето, затворено като в клетка, обаче… Какво да правим, когато образът е толкова… толкова красив?“

— Такива спорове водехме. Накрая го питах: „Но защо тогава още охраняваш картини, Оскар?“ А той ми отговаряше: „Защото ми плащат повече, отколкото на други места“. Най-много обичаше да ме разпитва за подробности от моя живот. Описах му семейството си в Богота, следването си… Изпадна във възторг от възможността да се видим отново тази година в Амстердам, понеже имал работа в Европа…

— Каза ли ви каква работа?

— Да охранява картини по време на обиколката на поредицата „Цветя“ от Бруно ван Тиш.

— Разказа ли ви нещо за това?

— Почти не… Смяташе го за най-обикновена задача. Каза ми, че ще прекара една година в Европа и през първите месеци ще пътува между Амстердам и Берлин… Настояваше да му говоря за моето проучване. Очарова го, че Рембранд е събирал предмети като препарирани крокодили, мидени черупки, нанизи от мъниста и стрели на първобитни племена… За мен пък бе важно да получа разрешение за посещение в замъка Еденбург и се надявах той да ми помогне.

— Защо искахте да посетите Еденбург?

— За да се уверя дали е вярна мълвата за Ван Тиш — казват, че колекционирал празни пространства. Някои посетители на Еденбург твърдят, че в замъка нямало мебели и украси, а само голи стаи. Не знам дали е точно така, но реших, че може да се окаже добро… добър завършек на моята работа…

— В Амстердам се срещахте с Оскар, нали? — запита мъжът.

— Само веднъж. През останалото време разговаряхме все по телефона. Той постоянно пътуваше с изложбата — от Берлин до Хамбург, от Хамбург до Кьолн… Не му оставаше много свободно време. — Брисеида разтриваше ръце. Беше й студено, но се мъчеше да се съсредоточи върху въпросите.

— Какво си говорехте по телефона?

— Питаше ме как се чувствам. Искаше да ме види. Но мисля, че между нас всичко бе изчерпано, ако изобщо бе имало нещо.

— А когато се видяхте?

— Беше през май. Оскар беше във Виена. Бе си уредил свободна седмица и ми се обади. Аз живеех в Лайден и се уговорихме да се срещнем в Амстердам. Той отседна в малко хотелче край площад „Дам“.

— Бързо сте се разбрали.

— В Европа му беше скучно. Приятелите му бяха останали в Съединените щати.

— Какво правихте в Амстердам?

— Разхождахме се по каналите. Ядохме в индонезийски ресторант… — Изведнъж Брисеида се осмели да изгуби търпение. — Какво още искате да ви кажа? Толкова съм уморена и изнервена. Моля ви!

В прозореца на Лошото ченге се появи жената с черните очила. Брисеида почти подскочи на стола.

— Предполагам, че освен това сте се чукали, нали? Искам да кажа, освен всички онези толкова увлекателни разговори за изкуство и фотография…

Не последва отговор.

— Разбирате ли за какво говоря? — рече жената. — За оная работа, дето я правят мъжките и женските, понякога мъжките помежду си, а и женските помежду си, но понякога и заедно.

Брисеида реши, че непознатата е най-неприятният човек, когото бе виждала през живота си. Дори на цял компютърен екран разстояние, с размазано, двуизмерно и светещо лице, с умалена от софтуера главичка, сякаш по обичая на индианците хибаро[7], жената бе по-непоносима от допустимото.

— Чукахте ли се, да или не?

— Да.

— Това капиталовложение ли беше или текуща сметка?

— Не разбирам какво имате предвид.

— Питам ви дали сте получавали нещо в замяна, например пропуск за посещения в Еденбург, или сте го вършили, колкото да използвате долницата на Оскар.

— Вървете на майната си — думите избликнаха у Брисеида без усилие и без страх, сякаш в пълно отчаяние. — Вървете на майната си. Изгорете ми очите, щом искате, но вървете на майната си.

Очакваше отмъщение, но за нейна изненада не последва нищо.

— Това любов ли беше? Между вас и Оскар?

Отмести поглед към зелените стени на апартамента на Роже.

— Изобщо няма да отговарям на такива въпроси.

Този път наистина се случи и то толкова светкавично, че очите й преминаха от зеленото на стената към зеленото на четката с една-единствена смяна на кадъра. Внезапно се озова напълно обездвижена и беззащитна като родилка първескиня. Дебели градинарски ръкавици я бяха сграбчили през лицето. Под тежестта, затиснала челюстта й, тя едва успя да изкрещи, че ще отговаря, разбира се, че ще каже всичко, каквото я питат, моля ви, моля ви. (За щастие на английски е по-лесно — please може да се излее с малко слюнка.) Дочу леко щракване, кратка сричка като жужене на пчела и отново установи, че окото й е здраво.

— Не! Нямаше любов! Не зная! Не знам дали ме е обичал! За мен той беше просто приятел! — Усети нозете си влажни и лепкави. Разбра, че е стъпила върху собствения си бълвоч, но какво значение имаше вече това, сега, когато тя плачеше, а жената на екрана (безстрастен, напукан от нейните сълзи бюст) я гледаше как плаче. — Моля ви, оставете ме! Казах ви всичко, повече не знам.

— Хайде, хайде, признайте си — рече жената. — Имали сте нещо на ум, нали? Инак с какво ще ви привлече онзи плешивец, когото са принуждавали да ходи на работа с перука и който ви е разказвал как снима природни картини или пък чете Сафо от Лесбос? Струва ми се, нямате затруднения с мъжете — в Амстердам сте си поразвъртели малко задника, Роже Левин ви е видял и моментално ви е поканил да отседнете при него. Нали така?

Това беше крайно груб начин да се представят събитията. Седмица преди това Брисеида бе посетила в Амстердам изложбата Plaisirs на Морис Маршал. Художникът я интересуваше, тъй като бе събирал фетишистки предмети и бе рисувал само мъже в състояние на ерекция. В галерията видя Роже Левин, отбил се, както по-късно й обясни сам той, съвсем случайно. Пристигнал бе в Амстердам, за да се срещне с хора от високите етажи в управата на фондацията и да изкопчи сведения за дългоочакваното откриване на изложбата „Рембранд“, предвидено за 15 юли. Между другото искал да купи нещо от Маршал за своя приятелка. Ако можеше да му се вярва, у Брисеида най-напред го привлякло тъмното ветрило на косите й, спуснати до дългите бедра. Брисеида се бе навела, за да разгледа една от картините — приклекнал мускулест младеж с пенис в ерекция в съвсем отвесно положение, оцветен в зелено веронез. Впечатлен от сходството, Роже застана наблизо и й подхвърли на английски, че нейната поза отговаря напълно на тази на картината. Не беше особено умно изказване, но превъзхождаше средното равнище на първите думи за запознанство, които бе чувала дотогава. Левин, облечен в костюм с жилетка, имаше привлекателно детинско лице. Косата му бе камара от къдрици, лъскави от брилянтин. Наистина бе неустоим, дори на фона на заобикалящите ги над дузина голи оцветени мъже с наострени членове. Но най-примамливото у него беше баща му и Роже не пропусна да го спомене. Брисеида знаеше, че Гастон Левин е най-големият търговец на картини във Франция. Със същата непринуденост, с която сякаш вършеше всичко, на Роже му хрумна да вземе Брисеида със себе си в Париж и да я настани за няколко дни в своята боядисана в металик къща на rive gauche[8]. „Защо не?“, помисли си тя. Беше неповторим шанс да опознае отблизо дейността на голямата фамилия посредници в търговията с картини.

За щастие Лошото ченге отново бе изчезнало.

— След Амстердам не сте ли виждали повече Диас? — запита мъжът.

— Не. Обади ми се за последен път преди две седмици… Мисля, че беше в неделя, на осемнайсети…

— Каза ли ви нещо ново?

— Попита ме как може да се издейства разрешително за пребиваване в Европейската общност. Знаеше, че на мен ми бяха разрешили заради стипендията от университета.

— Защо се интересуваше от това?

— Призна, че наскоро се запознал с някого, с човек без документи, и искал да помогне.

Брисеида долови, че е съобщила нещо важно за тях. Напрежението у мъжа на екрана се почувства почти осезаемо.

— Той сподели ли с вас нещо за това лице?

— Не. Като че ли ставаше дума за жена, но не съм сигурна…

— Защо мислите така?

— Оскар си е такъв — усмихна се Брисеида. — Обожава да помага на дамите.

— Какво точно ви каза?

„Става дума за имигрант, но без документи — бе й обяснил той. — Ти живееш в Европа от няколко месеца и вероятно знаеш как може да се получи виза“. Не й бе дал повече подробности, но Брисеида остана почти убедена, че се отнася за жена. Това бе всичко.

— Накрая на разговора уговорихте ли се да се видите пак?

— Спомена, че ще ми позвъни, без да уточни кога. На тръгване от Амстердам оставих на познатите си телефона на Роже, така че Оскар да ме намери, но досега не се е обаждал.

— Правихте ли някакви постъпки във връзка с молбата му?

— Попитах в моето посолство за някои данни, но нищо съществено… Моля, може ли да си издухам носа?

— Е, нищо повече няма да измъкнем. Кажи на Теа да почистят добре, да успокоят пиленцата и да изчезват — измърмори госпожица Уд и ядосано изключи преносимия си компютър.

Нямаше да е лесно да успокоят пиленцата, Бош бе наясно с това. Роже Левин беше кретен, но вероятно вече беснееше, задето са го измъкнали от леглото, докато се е радвал на последното си завоевание, и сигурно се бе обадил (или се готвеше да го стори) на всемогъщото татенце. Наистина, докато синът му играеше на шах в подземието на двореца Рокантен (впрягайки цялата си находчивост, за да изхруска белия офицер — Соланж Тандро, осемнайсетгодишна руса хубавица, накъдрена, източена, жертва на анорексия, — но поради неуспеха си принуден да се задоволи с Робер Лейоле, як деветнайсетгодишен момък-пешка), Гастон бе предупреден своевременно по телефона какво се готви. Бош му бе обяснил, че ги интересува само колумбийката и няма да безпокоят сина му (не беше вярно, естествено — щяха да ги разпитват поотделно). Левин старши бе дал съгласие, но все пак трябваше да внимават. Не беше разумно да се пренебрегва влиянието на Левин. Уж нищо и никакъв търговец, но изпечен мошеник, той живееше потънал в разкош, в оформена в стила на 20-те години сграда на ке „Волтер“. Говореше се, че жена му си окачвала дрехите на протегнатите ръце на оригинал от Макс Калима, творбата „Юдит“, представена от Ани Енгелс, извила снага край камината в салона. Тъй или иначе, със семейство Левин човек не биваше да се шегува. За щастие Бош познаваше слабото място на търговеца. Левин бе влюбен в някои оригинали от ранния период на Майстора. Целта му бе да ги купи на „подходяща цена“, за да ги препродаде после в Съединените щати. Преговорите със Стейн не бяха стигнали доникъде — Левин знаеше, че ако не се държи прилично, Стейн ще замрази продажбата. С фондация „Ван Тиш“ човек също не биваше да се шегува.

— Какви бяха тези типове, Роже? Нали не бяха от полицията? Познаваш ли ги?

Роже разглеждаше в огледалото синината на дясната си плешка, вероятно следа от удар на жената-войник. Във всеки случай го болеше. Щеше да прикрие мястото с крем за тяло. Чувстваше се унизен от премеждието и краката му още трепереха, но се утешаваше с мисълта, че не бяха нахълтали истински ченгета, както се боеше в началото (на долния етаж имаше тайна стая, пълна с незаконни украшения, за чието съществуване не знаеше дори баща му) и че не бяха повредили някоя от превъзходните маслени картини на горния етаж.

— Бяха… бяха хора от моето тесто — отвърна той. Баща му бе забранил да обсъжда с момичето станалото.

— От твоето тесто?

— Да, като снощните гости в двореца на Рокантен. Разглезени хлапетии, на които плащат, за да носят оръжие и да охраняват картини! Какво значение има кои са били!

— Търсеха мой приятел, служител във фондация „Ван Тиш“… Защо?

— Откъде да знам!

— Да отидем в полицията.

— Най-добре да не разнищваме нещата повече — рече Роже. — Сделки — знаеш как става.

Без да продума, Брисеида се доизсуши с хавлиената кърпа. Току-що бе взела душ и бе установила, че е невредима след невероятното упражнение — по-точно казано изтезание — с четката. Но реши да си опакова багажа, щом се облече, и да се махне от дома на Роже Левин. Допусна грешка, като прие поканата му. Бе почти сигурна, че отговорен за събитието бе до голяма степен Роже и шайката разбойници около него.

А Оскар? Искрено си пожела да не го е сполетяло нещо лошо, но не можеше да се отърве от предчувствието, че няма да го види никога вече.

— Все повече се убеждавам, че Диас няма нищо общо с това — отбеляза госпожица Уд.

— Тогава защо е изчезнал? — запита Бош.

— Тъкмо това не разбирам.

Екологичната цигара в пепелника бе като набръчкано зелено петно.

— Но какво е това? — изуми се Хорхе.

— Това съм аз — рече Клара.

Хорхе не вярваше на очите си. Втренченото в него, изгубено сред жълтата маса създание, беше от друг свят, демон от китайска приказка, овалян в сяра дух. Да, пред него стоеше Клара, но не съвсем. Клара като жълтък на яйце. Друга, подобрена Клара — той помнеше, че по-рано извивката на ключиците й не бе очертана толкова изящно, а и сянката под скулите не бе така нежно загатната. И формите на мускулите й. И силуетът й. Тя беше, но изглеждаше различна. Който я бе изрисувал по този начин, не бе използвал телесен цвят, а само жълти моливи в нежно лимоново. Хорхе бе привикнал да я вижда в безкрайния маскарад на картините и частица от мозъка му не се изненада. Ала сега пред себе си той виждаше нещо повече от картина.

— Ако искаш, ще си сваля дрехите — рече тя (дори гласът й звучеше различно, може би някак звънко, като стъкло). — Но те предупреждавам, че цялата съм такава.

Хорхе пристъпи предпазливо. Върху лицето на създанието отворът на устните се изви нагоре.

— Ей, аз не хапя. И не съм заразна.

Стоеше изправена като прилежна ученичка с ръце на гърба. Дрехите й — блуза до средата на корема с кръстосани презрамки и нарочно измачкана минипола — наглед бяха обичайни и младежки. „Но материята е подплатена — обясни му тя, — подходяща за опаковка на картини“. Бе обута в леки пантофки с равна подметка, прилепнали като терлички.

— Какво са ти направили?

— Имприматура.

— Имприматура?

— Аха.

Хорхе бе наясно с понятието, както тя бе наясно какво е ендоскопия и компютърна томография. Професионалният език на партньора е първото, понякога единственото, което човек запомня. Все пак имаше малка разлика — той се мръщеше, когато я чуваше да говори за „хипердраматизъм“, „имприматура“ или „неподвижност“. Съзнаваше, че донякъде е несправедливо от негова страна, но, уви, не можеше да го избегне. Занятието на Клара му идваше много. Наистина и работата на Беатрис, бившата му жена, никак не го въодушевяваше (съвкуплението при бактериите, боже мой!), а заниманията на сестра му Арабия (декорация), да не говорим за тези на брат му Педро (художествена критика) според него бяха доста чудновати, но човек може да разбере професии като биологията, декорацията или критиката. Да работиш като картина обаче надхвърляше цялата му разсъдъчна способност.

— Извинявай, но доколкото си спомням и друг път са ти правили същото, поне така си ми казвала, а…

— Не по този начин, Хорхе, не по този начин. Пред теб е майсторско изпълнение. Бях в F&W, най-добрата професионална фирма. Ако ти разкажа само какво ми правиха…

— Дори очите ти…

— Да, ирисът, конюнктивата и ретината. И цялото тяло, включително отворите и кухин… хмммм… ите — довърши тя и изплези език.

Сякаш тичинка затрепка сред цветната чашка на устните. Хорхе бе виждал орхидеи с репродуктивни органи в същия цвят като това нещо. Но не само езикът, а цялото небце. „Дали ще избледнее?“, тутакси се обади мъжкарската му гордост. Тя изпадна във възторг, че е предизвикала смайването му.

— Не се безпокой. Имприматурата никога не е постоянна. Отдолу съм си в обичайния вид. Но още не си видял най-хубавото.

Какво ли още имаше да гледа? Примигна и пристъпи по-наблизо.

— Не става дума за кожата ми, а за нещо, което ми поставиха отгоре — подсказа му Клара.

Тогава ги видя. Картичката между гърдите й, окачена на шията с черно шнурче. Друга подобна — на дясната китка и още една — на десния глезен. Портокалово жълто, наситено жълто, китайско императорско жълто. Някога тя му бе казала, че в този цвят, точно в този цвят са етикетите на…

— Аха — Клара се усмихна победоносно, след като той най-сетне проумя. — Подписах договор с фондация „Ван Тиш“!

На куфарите — разсъждаваше Хорхе — също поставят етикети в цвета на съответната самолетна компания, но все пак куфарът си е куфар и никой не се учудва на надписите. Ала Бог знае какво ще си помисли човек, докато разглежда момичето с перленобяла блузка и пола, с коси и кожа като на пластмасова кукла, без мигли и вежди, почти без черти на лицето, но все пак привлекателно, да, дори поради някаква нездрава и необяснима причина особено привлекателно, с три жълти етикета, прикрепени към тялото. Японско човекоподобно изобретение от последно поколение? Кукла за разтуха по време на междуконтиненталните полети? Според Хорхе можеше да е всичко. Камбанка, безкрило водно конче, приказно създание, и то в лятно костюмче, току-що родено изпод четката на някой от ненавистните на Педро художници романтици.

— Ти не се тревожи — успокои го тя, — няма кой да ме види. Докараха ме до Барахас в бронирана камионетка и не влязохме с другите пътници, а през терминала за чупливи товари, както обикновено прехвърлят през граница платната след имприматура. — Очите й искряха в жълто. — Тази стая е заделена единствено за художествени материали, пренасяни от KLM. Ще чакам тук, докато ме повикат да се кача на самолета за Холандия.

Помещението предлагаше съвсем оскъдни удобства: една-единствена жълта скамейка (където тя бе отдъхвала, преди да дойде Хорхе) и полица, подобна на бар плот, по продължение на едната стена. Предпочетоха да отпуснат задни части на плота.

— И ще те рисува…? — промълви Хорхе като насън, без да се осмели да произнесе прославеното име. — Ще те рисува Ван…?

Клара тъкмо наместваше деколтето на горнището; тя бързо протегна ръка и притисна жълтеникавия си пръст върху устните му, по средата на сивите мустаци. Хорхе усети мириса на химикали.

— Не го споменавай. Току-виж ми се пресече късметът, ако го произнесеш. Още не знам със сигурност. Освен това не забравяй, че във фондацията има и други художници. Може да е Рейбак, Стейн, Мавалаки…

— Но… поредицата „Рембранд“?

— Да, да, знам. Поредицата е негова и все още има време аз да бъда една от картините! Но, моля те, не го казвай! Толкова съм щастлива от това, което имам, че не ми се мисли за повече!

Загледаха се един в друг. Под флуоресцентните тръби на лампите Клара сияеше. Хорхе се чувстваше някак засенчен. Нищо не го свързваше с това извънземно телце, тази недовършена порцеланова фигурка (за Бога, зениците го смъдяха, като я гледаше в този вид, жълтото дразнеше очите му, все едно нечий нокът драскаше по паркет; идваше му да добави върху нея липсващия слой телеснорозово). Разбираше колко е развълнувана, но не можеше да направи нито крачка повече. Кой би го укорил? Той беше четирийсет и пет годишен рентгенолог, косите му бяха започнали да побеляват и блестяха като памука, използван вместо сняг по коледните елхи — едно от двете светли петна в неговото съществуване. Мустаците му, например, бяха сиви. А петте години неуспешен брак с биоложката Беатрис Марко го бяха убедили, че животът му е не по-малко сив от мустаците. Второто светло изключение беше Клара. Срещнаха се преди година през пролетта, когато слънцето сякаш се стремеше да обагри света в жълто. Брат му Педро го бе завел на прием у някаква любителка на изкуството, белгийка на име Едит, установила се в Мадрид, жадна да покаже на света поредната си придобивка — „Бялата Царица“, най-новата творба на Виктория Лиедо. По онова време главата на Хорхе бе пламнала от формалностите по развода. Не му липсваше работа (рентгеновият му кабинет бе задоволително пълен), но се чувстваше по-самотен от цар на губещите фигури в шаха. Не предполагаше, че „Бялата Царица“ ще промени живота му. Безпогрешно шесто чувство („Наследил си го от баща си“, казваше майка му) го накара да приеме съдбоносната покана, измислена от брат му чисто и просто, за да го разсее.

Плувайки сред вълни от парфюм, Едит Някоя-си-Веке ги разходи из своето гнезденце в Ла Моралеха и им показа пълната си сбирка от хипердраматични творби — мъже и жени, оцветени и неподвижни, пръснати из салона, библиотеката и терасата. „За какъв дявол стърчат там? — се питаше Хорхе, надзъртайки в бездната на уморената красота на лицата им. — За какво ли мислят, докато ги разглеждаме?“

Наближаваха градината, където бе изложена творбата на Вики Лиедо.

— Това е outside performance — рече Едит и се обърна към Педро. — Тук ги наричате акции за отворени пространства, нали?

— Какво означава това? — запита Хорхе.

— ХД-картини, които се движат и изпълняват предвидените от художника действия — поясни поучително Педро. — Предназначени са за отворени пространства, излагат се на открито, а са акции, тъй като се разгръщат през определено време и се повтарят в непрекъснат цикъл, напълно независимо от зрителите. Ако са изложени като за представление и зрителите пристигат да ги гледат в определен час, се наричат срещи.

— Значи е същото като арт-шок?

Едит и Педро се усмихнаха съучастнически.

— Арт-шоковете, мили ми братко, са интерактивни срещи, сиреч представления по график, в които собственикът на картината или гостите му могат да участват, ако пожелаят. В повечето случаи такива изяви са от сексуално естество или съдържат насилие и са напълно незаконни. Само не се озъртай така лакомо, драги, днес няма да имаш късмет — „Бялата Царица“ не е арт-шок, а неинтерактивна акция и през известни интервали от време ще изпълнява разни неща без прякото участие на зрителите. С една дума по-невинно от най-невинното, нали така, Едит?

Белгийката изразяваше съгласие с жизнерадостно хихикане.

Хорхе се настрои да скучае. Не подозираше на какво щеше да стане свидетел.

Градината беше просторна, защитена от любопитните погледи с много висока ограда. Творбата бе изложена върху моравата. Представляваше отворен от горната страна куб с три бели стени и под от шахматни плочки. На задната стена, на нивото на земята се виждаше правоъгълен отвор — тревата проблясваше през него. Вътре в куба имаше маса, столове, сандвичи, вода и закачалка — всичко в бяло. На плочките морно бе полегнала девойка с буйни руси коси, облечена в чисто бяла булчинска рокля. Лицето и ръцете й светеха в безплътна бледност. Неочаквано, докато Хорхе я наблюдаваше, тя застана на четири крака, пропълзя до отвора, провря глава през него, после отстъпи и отново напъха главата си в тясното. Гледката бе разтърсваща като сюрреалистичен филм.

— Виждате ли? — обясняваше Едит. — Иска да излезе през дупката, но не може, защото булчинската рокля е по-широка…

— Метафората е проста — обади се Педро — омръзнало й е да живее затворена в рамките на буржоазния си брак.

Безполезни опити да се изплъзне с натруфените дантели. Отстъпление. Нов опит. Кръстът се извива, задникът стърчи нагоре, бедрата са затиснати в рамката. Хорхе я гледаше и се измъчваше — в известен смисъл в отношенията си с Беатрис изживяваше същото.

— Девойката разбира — продължаваше Едит, — че трябва да свали роклята, за да успее в намерението си… А, ето, сега я съблича и я окача на закачалката… Така да се каже, надмогва предразсъдъците, разголва се и се измъква… — И се обърна към гостите си: — Заповядайте в градината да видим продължението от другата страна.

Наложи се брат му да го смушка с лакът.

— Досега Хорхе не е виждал акция на живо — засмя се Педро.

— Красиво е, нали? — намигна му Едит.

Усети как върви насън към задната част на градината, оттатък куба. Квадратното, покрито с влажен пясък пространство също бе част от творбата. Девойката лежеше на земята. Изглеждаше щастлива. Слънцето възпламеняваше малки блестящи точици по тялото й, нарисувано като в платно от Сьора. Хорхе (със зяпнала уста) никога не бе виждал толкова съвършена голота. Гърдите не бяха големи, но изпъкваха съразмерно на торса над меката стълбица на ребрата. Извивката на корема, напълно естествена, не бе измамна, нямаше преднамерено стягане на мускулите. Стори му се, че талията ще се побере между ръцете му. Бедрата бяха разкошно дълги; при извайването на такива форми лесно можеше да се допусне грешка, но Хорхе ги проучи със забавената камера на рентгеновите си очи, без да открие никакъв недостатък по цялото продължение на мускулната тъкан. Дори стъпалата и дланите (уви, толкова трудни и за художниците, и за генетиката) бяха безукорни — дълги, правилно разположени пръсти с точната дебелина, сухожилия, очертани колкото да разкрият, че са живи. Културните му архетипи, изградени според красотата от края на XX и началото на XXI век, се произнесоха единодушно — шедьовър.

Ала не само формата, а и поведението, противоречивите изражения на едновременно злонравото и простодушно лице, подчертаните стави, използването на мускули, които в тела като това на Хорхе дремеха цял живот, докато (само в отделни случаи) ги разбудеше едва предсмъртният гърч. Беше най-хармонично съчетание, пред което някога се бе изправял. Девойката се обърна няколко пъти, а хладният пясък полепваше по кожата й. После скочи и поде див танц — кичурите на косите й се превърнаха във вихрушка от златни пръчки, — закрещя, изплете си препаска от черничеви листа и я стегна около гъвкавата си талия. През цялото време на бясна дейност порите на тялото блестяха от боята — силно изсветлено жълто като от изцедени лимони, определено от брат му като „жълто гутагамба“. В трескавото съзнание на Хорхе думата зазвуча със силата на обреден танц. Той отскочи до къщата за ново питие и побърза да се върне в градината, за да не пропусне продължението, като през цялото време тихо си повтаряше: „Гутагамба[9]. Гутагамба“. Името се превърна в натрапчив ритъм.

Следобедът преваляше. Картината се разгръщаше пред публиката от час и половина. Като завършек на самотния си разюздан празник, девойката мастурбираше — бавно и настойчиво, отпусната по гръб върху пясъка. Хорхе остана с впечатлението, че тя не се преструва.

— И тогава — продължаваше разказа си Едит на своя чуждестранен мелодичен испански, — след екстаза тя започва да изпитва глад и жажда. Също и студ. Осъзнава, че храната, водата и дрехата са вътре в стаята. Затова отново се промъква през дупката, влиза в куба, яде, пие, пак надява булчинската рокля и се превръща в порядъчното благовъзпитано момиче от началото. Следва почивка и сетне картината започва отначало. Наситено послание, нали?

— Съвсем присъщо на Вики Лиедо — произнесе Педро, заровил пръсти в брадата си. — Пълното освобождение на жената е невъзможно, докато мъжът я изнудва с привидните съблазни на държавата на благоденствието.

Вечерта платното трябваше да се прибере в Мадрид с такси. Хорхе предложи да го откара (за щастие, Педро реши да пътува отделно). В пуловер, джинси и шалче на врата, тя му се стори също тъй магнетична, както когато беше гола, рошава и загоряла от пот и пясък. Липсата на вежди и блясъкът на кожата й му действаха примамливо. Тя му обясни, че е преминала през „имприматура“. За първи път чуваше тази дума. „Имприматурата означава подготовка на платното за рисуване“, обясни му тя. По пътя, с ръце на волана, той й зададе няколко въпроса и получи няколко отговора: тя беше на двайсет и три години (без малко на двайсет и четири) и от шестнайсетгодишна беше модел за ХД-изкуство. Хорхе остана очарован от нейната непринуденост, от ума й и от движенията на ръцете й, докато говореше, от мекия, но уверен тон на гласа й. Тя му разкри невероятни неща за работата си. „Моделите на ХД-изкуство не са актьори, не се заблуждавай — те са художествени произведения и правят всичко, което авторите им решат, че трябва да правят, да, всичко, без каквито и да било ограничения. Хипердраматизмът се нарича така, тъкмо защото достига отвъд драматичното. Няма никаква преструвка. В ХД-изкуството всичко е действително, включително сексът, ако го има, и насилието“. А какво изпитва тя, докато прави тези неща? Ами това, което се предполага, че трябва да изпитва, това, което художникът иска от нея да изпитва. В случая с „Бялата Царица“ — клаустрофобия, пълна свобода, неудобство и връщане към клаустрофобията. „Невероятна професия“, призна той. „А ти с какво се занимаваш?“, запита го тя. „Рентгенолог съм“, отвърна Хорхе.

Последваха срещите, разходките, споделените нощи.

Ако го бяха запитали какво определение би дал на връзката им, той би отвърнал без колебание: „Чудновата и възбуждаща“.

Всичко у Клара го привличаше непреодолимо. Начинът, по който понякога се гримираше. Необикновените аромати, на които понякога ухаеше. Сладострастната изисканост на облеклото й. Върховното й безразличие, когато се излагаше гола. Неприкритата й бисексуалност. Възмутителните упражнения, които понякога трябваше да прави, когато я рисуваха. И в същото време, въпреки това, простодушието й на актриса дебютантка. У нея противоречията бяха правило. Той поглъщаше жадно всички нейни черти и те сякаш го пресищаха. Тогава започваше да тъгува за малко простота. Приключеше ли със съвкупленията на бактериите, Беатрис ставаше делнична и достъпна. Защо Клара, сваляйки от себе си боите, не можеше да му предложи същото? Защо трябваше да го мъчи с ужасното усещане за фетишизъм, сякаш да спи с нея беше все едно да целува скъпа обувка?

Напоследък я принуждаваше да спори — това бе неговият начин да постигне някаква простота и непосредственост. „Всички двойки се карат. Ние също. Заключение: ние сме като всички двойки“. Според него логиката на това съждение беше безупречна. Последната битка се разгоря на 16 април, рождения ден на Клара. Отидоха да вечерят в нов ресторант, който той току-що беше открил (свещници, акордеони, блюда, чиито названия изискваха гъвкав език). Хорхе притваря очи и си я представя в облика й от онази вечер — кожена рокля „Лакроа“ и колие по врата с окачен на сребърна халкичка подпис на дизайнера. Всичко това и само това, без нищо отдолу, тъй като сутрин се представяше гола в картина на Жауме Оресте. Погледът на Хорхе лъкатушеше от халкичката до възвишението на гърдите, стегнати в деколтето. Гърдите дишаха като бели китове, халкичката се полюшваше като корабен илюминатор. Естествено, беше възбуден (както винаги, когато излизаше с нея), но едновременно с това изпитваше желание да разруши всичката тази разточителна съгласуваност. По същия начин детето се изкушава да строши най-скъпата чиния от сервиза. Започна многозначително, без да разкрива истинските си намерения, възползвайки се от насоката на разговора.

— Знаеш ли, „Чудовища“ била най-посещаваната изложба в мюнхенската „Хаус дер Кунст“ от откриването на галерията досега? Тези дни го чух от Педро.

— Не се учудвам.

— А в Билбао давали мило за драго, за да докарат „Цветя“ в „Гугенхайм“, но според Педро щяло да им излезе страшно скъпо. Но това е нищо — тазгодишната нова изложба „Рембранд“ ще надмине „Цветя“ и „Чудовища“ по броя на посетителите и по цените на творбите. Някои казват, че щяла бъде най-забележителната изложба в историята. С една дума, твоят Майстор е успял да превърне хипердраматичното изкуство в най-печелившия бизнес на XXI век…

Отлично метната стръв, капитан Ахав! Двата съразмерни кита се надигат едновременно. Сребърният кораб потреперва.

— А ти, както обикновено, мислиш, че светът е оглупял.

— Не, не е така, светът си е глупав от самото начало. Просто не съм съгласен с мнението на повечето хора за Ван Тиш.

— Какво мнение?

— Че е гений.

— Но той е гений.

— Извинявай. Ван Тиш е мошеник, а това е съвсем различно. Брат ми казва, че хипердраматичното изкуство е създадено от Танагорски, Калима и Бунхер в началото на седемдесетте години. Те са били истинските художници, но са останали с пръст в устата. Явил се Ван Тиш, който още като младеж наследил цяло състояние от някакъв си богат роднина в Съединените щати, измислил начин да купува и продава картините, основал фондация, за да се разпорежда с творбите му и благодарение на хипердраматизма, започнал да се тъпче с пари. Първокласен бизнес, дума да няма!

— И това лошо ли е според теб?

Тя се държеше непоносимо спокойно. Обикновено се владееше, използваше самообладанието си като предимство пред него. За Хорхе беше много трудно да я ядоса, защото картините притежават безгранично търпение.

— Според мен това е бизнес, а не изкуство. Макар че, като се замислим, нали именно твоят скъп Ван Тиш е изрекъл глупостта, че „Изкуството е пари“?

— И е бил прав.

— Прав? Нима Рембранд е гений, защото картините му днес струват милиони долари?

— Не, но ако картините на Рембранд не струваха днес милиони долари, на кого щеше да му пука, че е гений?

Той се готвеше да отвърне, ала точно в този миг непредвидена капка сметанов крем (такъв беше десертът — увити на ролца палачинки, накиснати в крем) попадна върху вратовръзката му („пльок“, капитан Ахав, цвъкна те чайка) и докато тя продължаваше, той бе принуден да се посвети на досадната операция със салфетката:

— Ван Тиш е проумял, че за да възникне ново изкуство, то просто трябва да носи пари.

— Разсъждението ти е приложимо само за бизнеса, скъпа.

— Изкуството е бизнес, Хорхе — отсъди тя невъзмутимо и откопираният в сините й очи пламък на свещите потрепна.

— Божичко! И това го заявява произведение на изкуството! Значи според теб, която си картина по професия, изкуството е бизнес?

— Аха. Също като медицината.

„Аха“. Този неин проклет начин да се изразява. Отваряше уста, повдигаше изрисувана неистинска вежда и произнасяше симетричната думичка. Аха.

— И ти получаваш пари за рентгеновите снимки, както художникът за картините си — продължи тя. — Не повтаряш ли непрекъснато, че този или онзи от твоите колеги трябвало да разбере, че „Медицината е изкуство?“ Ами ето.

— Ами ето какво?

— Ето че медицината е изкуство, следователно е бизнес. В наше време всичко е това — изкуство и бизнес. Истинските хора на изкуството знаят, че между двете неща няма разлика. Поне днес вече няма никаква разлика.

— Съгласен съм, да приемем, че изкуството е бизнес. Тогава хипердраматичното изкуство е бизнес за покупко-продажба на хора, така ли?

— Схващам задната ти умисъл, но трябва да ти кажа, че когато участваме в произведение на изкуството, ние, моделите, не сме хора — ние сме картини.

— Не говори глупости. За залъгване на зяпачите тази безсмислица върши работа. Но ние, хората, не сме картини.

— Сега заприлича на онези, които в началото на миналия век смятали, че картините на импресионистите не били истински картини. А историята на изкуството е приела импресионизма, после кубизма, както сега възприема и хипердраматизма.

— Защото е добър бизнес, нали?

Тя сви съвършено изваяните си рамене, но не отговори.

— Виж, Клара, не искам да кощунствам, но хипердраматичното изкуство означава просто да се показват в различни пози голи или почти голи момичета като теб. И момчета, разбира се. И много невръстни девойчета, дори деца. Колко зрели мъже и жени обаче си виждала в ХД-творби? Кажи де! Кой би платил двайсет милиона евро, за да сложи в дома си изрисуван дебелак и да го гледа в една и съща поза?

— Напомням ти, че в картината, дала името на поредицата „Чудовища“ на Ван Тиш, са представени двама извънмерно дебели мъже. И струва много над двайсет милиона, Хорхе.

— А украшенията? Да превърнеш някого в Пепелник или в Стол — какво ще кажеш? И това ли е изкуство? А арт-шока? А мокрите картини?

— Те са напълно незаконни и нямат нищо общо с праволинейния хипердраматизъм.

— Да оставим темата. Знам, че е грях да се изговаря напразно името на Господа.

— Искаш ли още едно ролце или ти стигат приказките, които предъвкваш?

Тя посочи своята чиния с недокоснатите палачинки (и това бе следствие от работата й — пресмяташе калориите с пълна точност, проверяваше теглото си с преносими електронни апарати по последна мода, вечеряше хипервитаминизирани сокове и сякаш никога не огладняваше).

През онази нощ се любиха в неговия апартамент. Беше както винаги — сладостно и нежно преживяване. Тя беше картина и той трябваше да бъде внимателен. Понякога я питаше защо не е „внимателна“ към самата себе си при дивашките интерактивни срещи, наречени арт-шокове, в каквито понякога участваше. „Това е друго, то е изкуство — отвръщаше тя. — А в изкуството всичко е разрешено, включително да се унищожи платното“. „А!“, въздъхваше той. Но не преставаше да й се възхищава.

Беше луд по нея. Беше му дошло до гуша от нея. Не искаше никога да я изоставя. Искаше да скъса с нея завинаги.

— Няма да ти се удаде — предупреди го веднъж брат му Педро. — Увлече ли се човек по някоя картина, винаги става така — не знаеш защо ти харесва, но не си в състояние да се разделиш с нея.

Клара не беше наясно какво изпитва към Хорхе. Не беше любов, разбира се, тъй като тя не смяташе, че някога през живота си е изпитвала истинска любов към нещо или към някого, освен към изкуството (и Габи, и Вики бяха другите лица на същия този диамант). Клара предполагаше, че Хорхе също не е влюбен. Несъмнено му беше приятно да излиза с картина — това, така да се каже, бе част от общественото му положение, както и да си купи ланча или „Патек Филип“, да живее в апартамент на „Конде де Пенялвер“ и да ръководи преуспяваща фирма за рентгенова диагностика. „Да легнеш с маслено платно е почти признак на разкош, нали, Хорхе? Отговаря на твоето равнище в обществото“.

Естествено, той й харесваше — бялата му коса и мустаците, издигнати на висотата на забележителния му ръст, сивите очи, решително очертаната му брадичка. Вълнуваше се при мисълта, че е възрастен човек, когото тя развращава. Обожаваше го, когато се изчервяваше заради нея. Но същевременно й доставяше удоволствие да си представя обратното — че той самият развращава нея. Белокосият учител. Наставникът със загоряла на кварцовите лъчи кожа. На всичко отгоре Хорхе не принадлежеше на света на изкуството, подробност колкото рядка, толкова и прекрасна.

На другото блюдо на везните поставяше качествата му на напълно обикновен човек. Доктор Атиенса поддържаше смехотворното мнение, че хипердраматичното изкуство е узаконена форма на сексуално робство, че е проституцията на XXI век. Той намираше за недопустимо някой да закупи изрисуваното голо тяло на малолетен юноша или девойка и да го изложи на показ в дома си. Според него Бруно ван Тиш беше използвач, чиято единствена заслуга се свеждаше до наследеното приказно богатство. Тя слушаше несдържаните му изблици с горчивина, защото ако нещо на този свят действително я измъчваше, то беше посредствеността. Клара се нуждаеше от гениите, както птицата от въздушния безкрай. Все пак тя бе в състояние да разбере причината за неговата сивота. За разлика от нейната работа, професията на Хорхе не изискваше той да й се отдава телом и духом. Той никога не бе изпитвал всепроникващата студена тръпка, податливостта и огнената страст на модела в ръцете на опитния художник. Непозната му бе нирваната на Неподвижността, пулсирането на времето в застиналата в салона картина, зрителските погледи като ледени игли, забити в плътта.

Двамата не знаеха докъде ще ги отведе връзката им, изтъкана от срещи в леглото и приятни вечери. Най-вероятно до раздялата. Хорхе искаше да има деца. Понякога й го казваше. Тя го поглеждаше нежно и съчувствено, както би погледнал мъченикът, ако някой го попита „Боли ли?“ Единственият живот, който бе готова да възпроизведе, бе нейният собствен. „Всеки път, когато съм картина, сякаш раждам сама себе си, не разбираш ли?“ Очевидно, той не разбираше.

Навярно най-много й допадаше спокойният му разсъдлив нрав. Дори и когато спеше, Хорхе постигаше лечебно въздействие — дишаше равномерно, не се измъчваше от кошмари, мракът в стаята не го плашеше (за разлика от нея), олицетворяваше съвършената почивка. Думите му бяха като предписани от грижовен лекар мехлеми, а усмивката му — търсеното мигновено успокоително. Толкова различен от всичко, което вършеше тя, толкова благопристоен.

В този момент имаше нужда от голяма доза от Хорхе.

— Сигурна ли си, че не те мамят? — запита той в опит да се покаже недоверчив.

— Разбира се, че съм сигурна. Това е най-важното събитие в живота ми. Не само ще спечеля повече пари, отколкото някога съм мечтала, а и ще се превърна… сигурна съм, че ще се превърна в… във… във велика художествена творба.

Хорхе долови как тя се поколеба, сякаш съзнаваше, че думите могат да се окажат много по-слаби от действителността.

— Днес ме увериха, че и след двайсет и четири хиляди години още ще говорят за мен — добави тихо Клара. — Ще повярваш ли? Каза ми го жената от фондацията. Двайсет и четири хиляди години. Не мога да мисля за нищо друго. Представяш ли си?

Тя току-що му бе докладвала набързо какво се бе случило. Описа му посещението на двамата мъже в GS и срещата й с Фридман в четвъртък. Работата по имприматурата бе разпределена между петима специалисти — самият Фридман се зае с изследване на косите и кожата ѝ; господин Суми — на мускулите и ставите; господин Гаргало въведе ред във физиологията ѝ; братът и сестрата Монфорт настроиха навиците и способността й за съсредоточаване. След като я разсъблякоха, унищожиха дрехите й и я снимаха за нуждите на застрахователното дружество, Фридман я прие в мазето на сградата на „Десидерио Гаос“. Опипа я най-обстойно. Косите й трябвало да се подрежат. И трябвало да се покрият с гел, пригоден да поеме боята. Мекотата на кожата й не му се стори подходяща. Предписа кремове. Отбеляза си ръбчетата и гънките. Огледа костта на ларинкса й при преглъщане, провери доколко се очертава клавиатурата на ребрата й, отчете промените в зърната на гърдите й при натиск и при студ, запозна се с характерните особености на мускулите й. След това чрез опипване и осветяване изследва всички до един отвори в тялото и съответните им кухини. „Спести ми подробностите“, помоли я Хорхе.

След като Фридман приключи с нея, господин Суми, тайнствен и немногословен японец, я посрещна на първия етаж. Там имаше гимнастически салон и Клара вися няколко часа на уредите. Суми установи известна отпуснатост в шийните прешлени и склонност към натрупване на млечна киселина в подбедриците. Плувнала в пот, тя виждаше усмивката му след всяко зловещо мъчение — равновесие само на едното стъпало, висене от тавана за глезените, стоеж на пръсти с извит гръб върху платформа, вдигнала ръце с привързани на бицепсите тежести. Два часа по-късно, изтощеният материал премина в ръцете на господин Гаргало на третия етаж. Гаргало беше специалист по физиологическите реакции на платната и в отвратителната си видеотека бе събрал безброй заснети експерименти на DVD. Той беше убеден в своето безсилие.

— Единствената карантия със собствено значение, от която не разбирам — рече Гаргало на Клара, като сочеше главата си. — За щастие съм познавач на втората по значение. — Той посочи към чатала си.

Беше добродушен, затлъстял мъж с жълтеникав тен, козя брадичка и зацапани кръгли очила. Започна с думите, че цялата му дейност е „неизбежна гнусотия“. „О, много бихме искали, много, да бъдем чисти предмети на изкуството като текстилно платно или къс алабастър — философстваше Гаргало. — Но ние сме животът. А животът не е изкуство — животът е гнусен. Задачата ми е да попреча на живота да се проявява като живот“. Неговите упражнения бяха още един кошмар: материалът — тя, неподвижна и гола — трябваше да понася чужди тела, поръсени по клепачите с пипетка; гъделичкане с пера по най-скритите гънки; препарати, които въздействаха едновременно на червата и пикочния мехур или променяха настроението, засилваха или понижаваха половата възбуда или водеха до главоболие; вещества, които причиняваха рязко спадане на кръвното налягане или предизвикваха усещане за студ, топлина и сърбежи (как й се искаше да се чеше, Боже — напълно недостъпно за картините желание); изпита премалата на силния глад; суровото проклятие на жаждата; боцкането на нападналите я насекоми и други гадини. „Те често лазят по краката на картините на открито“, рече Гаргало. Изтърпя пределната умора и съня, същински валяк върху съзнанието, който поразява волята на всяка постоянна картина. Гаргало я подлагаше на нови несгоди, намесваше се в едно или друго, ако видеше, че материалът не се справя, от време на време препоръчваше хапчета, записваше по-съществените прояви.

Оставиха я да си почине за няколко часа, но още преди да събере сили, трябваше да се качи на петия етаж и да се предаде в ръцете на Педро Монфорт. „Тръгнах от мазето и най-накрая ще стигна до тавана“, тази мисъл се мярна в изнурения й, но решен да издържи мозък. Монфорт бяха брат и сестра, той много млад, а тя в зряла възраст. Занимаваха се с имприматура на мисли, дейност по-благородна от всички останали, ала при все това не изглеждаха щастливи. В действителност Педро Монфорт се прекланяше пред специалистите като Гаргало. Имаше дълбокомислен вид и зле избръснато лице, обичаше дълго да мълчи и да изпъстря речта си с неприлични думи.

— Нищо друго няма значение, освен чурката и пишката — изтърси той изведнъж пред смазаната от умора Клара. — Запомни го от мен, аз добре познавам човешкия мозък.

Твърдеше освен това, че съсредоточаването е невъзможно.

— Може да се съсредоточим, само ако сме разсеяни. Знам, че вие, платната, учите друго в академията, но академичните методи аз ги ебавам. Загледай се в децата, докато играят. Те са напълно съсредоточени в това, което вършат. Защо? Защото „прилагат усилие да се съсредоточат“ или защото играят? Очевидно е, мама му стара — съсредоточени са, защото са разсеяни, защото се наслаждават. Нелепо е да правиш усилие да се съсредоточиш в Неподвижността. Всъщност трябва да се наслаждаваш.

Това бе една от най-често повтаряните от него думи. „Наслаждавай се“, казваше той, докато й задаваше ново умствено упражнение.

Мариса Монфорт, зряла жена с боядисани коси и засенчени от туша за мигли очи, получи последните останки от Клара на седмия етаж. Кабинетът й бе мрачен, а и тя също нямаше вид на щастлив човек. Две татуирани змии красяха опакото на китките й, набраздени от безброй жълти гривни като пръчките на сметало. Когато говореше, тя слагаше ръце на слепоочията си, сякаш натискаше две копчета. „Аз се занимавам с паметта, момиче — каза й тя. — Привичките, сраснали с нашия Аз — те толкова пречат на хипердраматичната работа“. Накара Клара три пъти да влезе в кабинета и сетне направи разбор на поведението й. Обезпокои се от прекалената й склонност да се повтаря. За щастие не откри никакъв недостатък, заплашващ да „опорочи качествата на добрия материал“ — постоянен тик, гризане на ноктите, покашляне в знак на притеснение, мерки за самосъхранение. Замая я с какви ли не въображаеми ситуации. Показа й непристойни и страшни фотоси. Оцени много добре липсата й на свян. Ала по отношение на незаконните изяви се изказа много твърдо: Клара не бе способна да извърши и най-малкото нарушение, без съвестта й да възнегодува.

— Момиче, момиче, за да бъдеш велика картина, трябва да надскочиш всички ограничения — укори я Мариса Монфорт с тон на прорицателка. — Не знаеш в какъв свят си попаднала, момиче. Да си шедьовър предполага нещо… нещо нечовешко. Трябва да си по-безчувствена, много по-безчувствена. Представи си го като тема за научнофантастичен филм: изкуството е сякаш извънземно явление и се проявява чрез нас. Може да рисуваме картини или да композираме музика, само че нито картината, нито музиката ще ни принадлежат, защото те не са човешки прояви. Изкуството си служи с нас, момиче, служи си с нас, за да съществува, то е от извънземен произход. Ето за какво трябва да мислиш — когато си картина, ти не си човек. Представи си някакво насекомо. Много особено насекомо. Възприеми се тъкмо така, като насекомо — способна си да летиш, да смучещ нектар от цветята, да бъдеш оплодена от хобота на мъжкия или да отровиш дете с жилото си… Представи си, че това насекомо си ти, сега, в този момент.

Клара си го представяше, но не бе в състояние да прозре какво мисли насекомото.

— Когато осъзнаеш какво мисли насекомото, ще станеш добро произведение на изкуството.

На осмия етаж бе разположено ателието за имприматура. Красяха го увеличени фотографии на забележителни постижения на F&W: водно платно от Нина Солдели, приказната Кирстен Кирстенман, изправена в интериорна салонна творба, изумителна женска фигура с пламтящи коси от Мавалаки и творба на открито от Феручоли, кацнала върху отвесен скален бряг — все произведения, чиято имприматура бе дело на F&W. Най-накрая чу ледената присъда на Фридман: приемаха я с уговорка. Била добър материал, но трябвало да се усъвършенства. Жена с южноамерикански акцент (Клара позна гласа — същата жена я бе „изопвала“ по телефона) й показа договора. Четири листа тюркоазна хартия с обозначение The Bruno van Tysch Foundation, Department of Art[10]. Клара едва повярва на очите си. Усети прилив на щастие. Договорът бе за една година. Заплащането (пет милиона евро) щеше да се извърши на два пъти — половината вече бе преведена по нейната сметка, а остатъкът щеше да бъде внесен след завършването на творбата. Към тази сума щеше да се добави процент от продажбата на картината и месечния наем. Включена бе и застраховка за всякакви рискове и две приложения — относно ексклузивното й участие и относно задължението й да не допусне фалшифициране. Трето приложение я задължаваше да остави всичко в ръцете на отдел „Изкуство“. Отдел „Изкуство“ можеше да прави с нея всичко, защото беше Изкуство. Какво щеше да прави Изкуството с нея, знаеше само Изкуството, но каквото и да беше, тя трябваше да го приеме. Наемаше я художник от фондацията, но преди началото на работата тя нямаше да научи кой е той. Клара подписа четирите документа.

— Това е лудост — измърмори Хорхе.

— Нямаш представа как шеметно действат в тази организация. Всичко се пази в най-дълбока тайна. Рембранд, Караваджо, Рубенс и други големи майстори също са имали своите „тайни в занаята“, нали — изработката на бои, подбор на платната… Тайни имат и съвременните художници. По този начин предпазват идеите си от кражба.

— И какво прави след това?

— Свободно време до заключителния етап на имприматурата.

Беше събота. Продължи през целия ден. Подстригване на косата, обмиване с киселини, кремообразни апретури, нанасяни върху тялото й с огромни подвижни четки като в автомивка, заличаване на предходни обозначения (включително и подписа на Алекс Басан), излющване на белези, извайване и моделиране на мускули и стави чрез огъвкавяващи устройства и помади; пигментиране на кожата, косите, очите, отверстията и кухините с бяла основа и лека жълта боя, етикетите само с нейното име, знакът на фондацията и загадъчен баркод.

Беше неделя, 26 юни 2006 г. Имприматурата бе приключила. Облякоха я в бяло костюмче от горнище и минипола, превозиха я до летище Барахас и я оставиха на склад в стаичката. Попитаха я дали иска да се сбогува с някого. Клара назова Хорхе — той вече се бе прибрал от конгреса по рентгенология и бе получил съобщението й.

— Това е всичко — рече му тя в заключение.

Хорхе оцени нещата от своя гледна точка.

— Пет милиона евро са много пари. Може да се каже, че животът ти е уреден.

— Забравяш процента от продажбата и наема. Ако направят с мен шедьовър, лесно ще утроя тази сума.

— Господи!

Клара се усмихна, а златистите й очи се отвориха широко — от жълтите ириси надзърна удвоеният образ на Хорхе.

— Изкуството е пари — прошепна тя.

Той втренчено гледаше златистото привидение. „Още не са я нарисували, а вече струва цяло състояние“. В последвалото мълчание високоговорителите на летище Барахас прозвучаха приглушено.

— Двайсет и четири хиляди години — подметна Хорхе, сякаш подсказвайки, че става дума за подлежащо на споразумение число, като паричната сума. — Възможно ли е произведение на ХД-изкуството да трае толкова време?

— Нужни са само двайсет и четири хиляди заместника, по един на година. А аз ще остана в историята като оригинал.

А милион години? Един милион души, пресметна Хорхе. Ако се включат само жителите на Мадрид, по един човек на година, творбата може да трае колкото съществуването на човека на земята, включително човекоподобния му предшественик. Естествено, за това ще са нужни много поколения, но какво са три-четири милиона души? Изведнъж му се стори, че пред себе си вижда не Клара — виждаше вечността.

— Невероятно е — рече той.

— Малко се страхувам — призна тя и добави с притеснена усмивка: — Съвсем малко, но много качествено.

Във внезапен порив Хорхе протегна ръце към нея.

— Не — рече тя и отстъпи. — Не ме прегръщай. Може да ме повредиш. Плаче ми се, но и да плача не искам. Бездруго ми казаха, че съм лишена от сълзи и пот. Едва отделям слюнка. От имприматурата е.

— Все пак добре ли се чувстваш?

— Чувствам се невероятно добре, подготвена за всичко, Хорхе, за всичко. Още сега бих могла да правя с тялото си каквото и да е, стига художникът да ми нареди.

Не му се искаше да си представя възможностите. В този момент влезе мъж в тъмносиня пилотска униформа. Беше висок и напет, с плътни устни и разхлабен възел на вратовръзката.

— Самолет сега — съобщи той със силно чуждестранно произношение.

Клара погледна Хорхе. Искаше му се да каже нещо знаменателно, ала не го биваше много по такива изказвания. Попита само:

— Кога ще те видя пак?

— Не знам. Предполагам, след като ме нарисуват.

За миг постояха загледани един в друг и внезапно Клара осъзна, че плаче. Не разбра точно кога е заплакала, защото наистина нямаше сълзи, но като цяло механизмът бе непокътнат — топка в гърлото, напрежение в клепачите, смъдене в очите, тежест в корема. „Сълзите ще трябва да ги добави художникът, рече си тя, може би да ги нарисува по бузите й или да ги възпроизведе с мънички парченца от натрошено стъкло като на някои статуи на Богородица“. После се овладя. Реши да не се вълнува. От платното се очакваше безпристрастно държане.

Без да обръща поглед назад, тя се отдръпна от Хорхе и последва мъжа по металния коридор, изпълнен от рева на самолетите. Етикетът на глезена я пошляпваше на всяка крачка.

Бе светкавично усещане. Навярно шестото му чувство („Наследил си го от баща си“.) включи сигнала за тревога, когато я видя да изчезва през вратата. Клара не биваше да заминава, не биваше да приема тази работа. Клара беше в опасност.

За миг Хорхе се стресна и му мина през ум да я извика, но поривът му — толкова неуместен — се изпари бързо и безстрастно като самата Клара.

Той на часа забрави за предчувствието си.

Никога не бе изпитвала толкова страх и щастие едновременно. Усещанията бяха разпознаваеми и противоречиви — огромен ужас и безмерна, възторжена радост. Спомни си думите на майка си за подобно изживяване в мига, когато влязла в църквата в деня на сватбата с баща й. Споменът я накара да се усмихне, докато следваше по коридора мъжа в пилотската униформа сред оглушителния грохот. Представи си загледани в нея хора от двете й страни, докато тя пристъпва сред облаци от коприна към олтар с наредени върху него златисти или жълти като самата нея предмети — дарохранителница, потири, разпятието.

Златисто, жълто, златисто.

Черно.

Фонът е въгленовочерен, а подът е в опушено черно. На пода е поставен висок метален стол, подобен на табуретка в бар. Седнала на него, Анек Холех люлее босото си стъпало. Облечена е само с черна фланелка със знака на фондацията и трите етикета, окачени на шията, китката и глезена. Слабите й бедра, голи едва ли не до слабините, са като разтворена ножица, сякаш набраздена от правите линии на процеждащата се светлина. Анек говори, поклащайки се насам-натам, с опрени на пръчката на стола пети. Светлокестенявите й коси се спускат почти като завеса пред лицето й без вежди, лице, потънало в сянка, чисто като прясна глина. Пръстите на дясната й ръка си играят с косата, придърпват я назад, разресват я, галят я кичур по кичур.

— Наистина ли мислиш така? — пита от някъде невидимият мъж.

Кимане с глава.

— Може би бъркаш недостига на време с липсата на интерес. Знаеш, че Майстора се е посветил изцяло на завършването на творбите за изложбата в чест на Рембранд идния 15 юли.

— Не е заради работата — сега тя нагъва и разгъва долния ръб на фланелката. — Той не иска да ме види. Ние, картините, усещаме тези неща. И Ева го е забелязала.

— Искаш да кажеш, че приятелката ти Ева ван Снел също е забелязала, че Майстора е изгубил интерес към теб?

Кимане с глава.

— Анек, от опит знаем, че ако имат собственик, картините се чувстват по-добре, по-защитени. Впрочем, Ева бе откупена. Дали не е в това въпросът? Че още не са те откупили? Спомняш ли си, когато те продадохме като „Изповеди“, „Открехната врата“ и „Лято“? Не ти ли беше добре при господин Валберг?

— Беше различно.

— Защо?

Съдейки по изражението й, тя се бе изчервила, но поради имприматурата цветът на бузите й остана непроменен.

— Защото Майстора твърдеше, че досега не е правил нещо подобно на „Отронено цвете“. Когато ме повика в Еденбург, за да започнем скиците, той ми каза, че иска да нарисува с мен спомен от детството си. Стори ми се прекрасно. Господин Валберг ме обичаше, но Майстора ме беше създал. Господин Валберг е най-добрият собственик през живота ми, но това е друго… Майстора ми посвети толкова усилия…

— Имаш предвид хипердраматичната работа.

— Да. Заведе ме в гората на Еденбург… Там намери търсеното въздействие… Откри нещо в лицето ми, то му харесваше… Каза ми, че е невероятно… Че съм… Че съм като негов спомен…

Лявото стъпало описваше бавни кръгове върху черния мокет — изящна игла върху винилова грамофонна плоча. При въртенето проблясваше подписът на глезена.

— Все ми е едно дали съм откупена. Бих искала само… той да не страда заради мен… Направих всичко, каквото поиска. Всичко. Съзнавам, че е егоистично от моя страна да смятам, че ми дължи нещо в замяна — когато ме нарисува в „Отронено цвете“, той… ми даде… най-хубавото нещо на света, така е, но…

Тя замълча.

— Доизкажи се — подкани я мъжът.

Когато вдигна поглед, зелените очи на Анек блестяха малко по-силно.

— Бих искала… бих искала да му кажа, че не мога да го предотвратя… няма как да не порасна… Вината не е моя. Бих искала тялото ми да е различно… — гласът й пресекваше. — Вината не е моя…

В този миг се случи нещо невероятно. Тялото на Анек безмълвно се разтвори като цвете, разцепи се на две от глава до пети. Столът, на който седеше, също се разпука. Между двете половини стремително се вмъкна възрастен мъж в тъмен костюм, с видима плешивина на главата, обрамчена от бели коси. Той рязко спря и рече:

— О, съжалявам. Работиш с видеоскенер. Не знаех.

Лотар Бош се отдръпна и триизмерната фигура на Анек се възстанови в пълна тишина; по същия начин, щом извадим пръста си от водата, течността тутакси запълва мястото му. Госпожица Уд натисна копчето за пауза и девойката застана неподвижно сред стаята.

— Вече бях привършила — рече Уд и се прозина. — Нататък е все същото.

Тя включи бутона за пренавиване и Анек се впусна в шеметен епилептичен танц. Уд смъкна стереоскопичния визьор от главата си, постави го на масата и прогони призрака на момичето. Масата представляваше вградена в стената полуелипса. Беше единствената мебел в дървесен цвят в малката аудио-визуална кабина на „Музеумскартие“. Всичко останало бе черно, включително и тънкокраките столове. Уд се бе настанила на един от тях и розовото й костюмче от рокля и жилетка блестеше на черния фон. До нея се извисяваше купчина стереоскопични ленти. Като причудливи украси на водосточни улеи, от стената вляво стърчаха камери и плейъри.

Бош, в изискан сив костюм (червеният пропуск на ревера му грееше като сватбарски карамфил), се настани на отсрещния стол и войнствено измъкна очилата за четене от калъфката.

— Отдавна ли си тук? — запита той.

Безпокоеше се за нея. Намираха се във Виена от пет дни (включително понеделника, 26 юни) и работеха без отдих. Бяха настанени в „Амбасадор“, но се прибираха в апартаментите си почти само за спане. Когато Бош пристигаше в „Музеумскартие“, колкото и рано да беше, я заварваше унесена в работа. Неочаквано му хрумна, че навярно Уд дори не си ляга нощем.

— От доста време — отговори му тя. — Остава ми да изгледам още няколко сеанса по психотерапия, а баща ми ме е учил да не зарязвам задачите си несвършени.

— Добър съвет — съгласи се Бош. — Но внимавай да не прекалиш. Стереоскопичните визьори са вредни за очите.

Госпожица Уд се протегна на стола, жилетката се разтвори като криле и облъхна Бош с парфюм. Малките възвишения на гърдите изпъкнаха под розовата рокля. Бош смутено сведе очи. Всичко у тази жена му харесваше: вълните от благоуханните й парфюми, дребничкото й, сякаш кристално телце, изваяно в неповторими линии, дори коленцата на мършавите й крака зад масата. Също и траурния й нисък глас, прозвучал в момента:

— Не се тревожи. Успях да се поразходя из околностите. Във Виена разсъмването в понеделник въздейства успокоително. Забелязах нещо — хората тук купуват много хляб, не мислиш ли? Видях няколко души да носят по цял хляб под мишница като в Париж. Като че се бяха наговорили да разнасят хляб под носа ми.

— Трябва да са били хората на Браун, натоварени с охраната ти.

Усмивката й показа, че шегата му е успешна. За Уд храненето беше опасна тема.

— Не се учудвам — рече Уд, — макар че би трябвало да се занимават с други неща. Нашето птиче е изчезнало, нали?

— Безследно. Вчера беше неделя и нямаше как да говоря с Браун, но приятелите ми от „Углавни разследвания“ казват, че нямат нито един задържан. И недей да мислиш, че останалите новини са по-добри.

— Давай. — Уд разтърка очи. — Господи, бих убила човек за хубаво кафе. Чисто, съвсем чисто, хубаво виенско шварц кафе, горещо и силно.

— Някакво украшение обслужва тази сутрин отдел „Изкуство“. Наредих му да се отбие и при нас.

— Ти си идеален, Лотар.

Бош се почувства като разголен. За щастие червенината му се разнесе мигновено. „На петдесет и пет години горивото не достига за поддържане на трайна руменина“, помисли си той. Старческата кръв губи сили.

— Опознавам те все по-добре — отвърна той.

Листовете в ръцете му леко потрепваха, но гласът му беше твърд. Госпожица Уд го слушаше, облакътена на масата, притиснала слепоочията си с пръсти.

— Онзи ден говорихме, че масата ни се опира на три крака, нали? Първият се нарича Анек, вторият Оскар Диас, а третият бихме могли да назовем Конкуренцията. — Виждайки, че Уд кима в знак на съгласие, той продължи: — Е, добре, относно първия нямаме нищо. Животът на Анек е бил кошмарен, но не открих човек, способен да й стори зло поради някаква лична причина. Баща й, Питер Холех, е психично болен. Понастоящем е в швейцарски затвор с присъда за причиняване на пътнотранспортно произшествие, докато карал пиян. Майката на Анек, Ивон Нойлерн, получила развод и правата за отглеждане на детето, когато Анек била четиригодишна; работи като фоторепортер, специализирала се е в снимане на животни. В момента е на остров Борнео. От консервационния отдел са се свързали с нея, за да й съобщят вестта…

— Е, семейството на картината може да се изключи. Продължавай.

— Сред предишните купувачи на Анек също няма нищо особено.

— Валберг се е влюбил в платното, нали?

— Наистина, харесвал е Анек — потвърди Бош. — Валберг я е купил в три творби: „Изповеди“, „Открехната врата“ и „Лято“. Последната е била неинтерактивна акция. Спомняш ли си срещата ни с Беноа, когато самата ти каза, че трябва да уточним какво в действителност е изпитвал Валберг към Анек? Не, не беше така. Думите ти бяха: „Би следвало да разграничим художествената страст от любовната страст на господин Валберг…“

Едновременният им смях (по-кратък от страна на Уд) го окуражи. Закачката с Беноа също се бе оказала уместна. „Накарах я да се смее, Боже мой. Направо страхотно“.

Внезапно у Бош изчезна всяка следа от жизнерадост — промяната настъпи рязко като смрачаването при появата на буреносни облаци. Изражението му помръкна, ъгълчетата на устните му клюмнаха.

— Горката Анек — рече той.

Примигна няколко пъти и едва тогава отново погледна листата пред себе си.

— Тъй или иначе, сега Валберг е на смъртно легло в Бъркли, Калифорния. Рак на белия дроб. Останалите купувачи също не будят подозрение: Окомото е в Съединените щати, търси картини; Карденас си стои в Колумбия, предисторията му си остава все така мътна както преди, но не е досаждал на Анек, докато е била изложена в „Гирляндата“, не е досаждал и на заместничките й… — изкашля се и показалецът му се плъзна към следващата точка. — Колкото до дългия списък от смахнати… Според нашите данни всички са постъпили в болница или излежават присъдите си в затвора. Остават неколцина, като англичанинът, който покри фасадата на „Новото ателие“ с клеветнически обвинения срещу фондацията, задето търгувала с детска порнография…

— Какво общо има той със случая?

— Използвал е фотоси на „Отронено цвете“, за да онагледи хулите си.

— Ясно.

— Не ни е известно къде е в момента. Но ще продължим да го издирваме. С това завършваме крачето „Анек“.

— Забрави го. Да минем към Диас.

— Да, но историята с Брисеида Канчарес…

— Забрави и за нея. Нимфоманката изкуствоведка няма нищо общо с това. Най-интересни за нас са думите й за имигрантката без документи… Продължавай нататък. — Уд си играеше със запалката, изящна миниатюра „Дънхил“ от черна стомана. Дългите й тънки пръсти я въртяха като карта в ръцете на фокусник.

— Приятелите на Диас в Ню Йорк го определят като простодушен наивник. Спътниците му от обиколката из Европа се изразяват „по-научно“, както би казала ти: според тях е неприспособим самотник. Не искал да се обвързва с никого и си търсел развлечения отделно от другите. Впрочем повторното претърсване на нюйоркското му жилище не даде никакъв резултат. Всичко е посветено на фотографията, но няма никакви признаци за натрапчива идея, свързана с унищожаване на картини или с изкуство. А в хотелската му стая на „Кирхбергасе“ намерихме адреса и телефона на Брисеида в Лайден и — обърни внимание — бележник със снимки на природни гледки, който всъщност е… дневник.

Главата на Уд, увенчана с лъскава като каска къса коса, се извъртя светкавично и рязко, и за миг на Бош му се стори, че костите й изпукаха. Побърза да я успокои.

— Но не съдържа никаква следа. Диас си е отбелязвал местата с красиви гледки, за да се върне да ги заснеме при по-подходяща светлина. Понякога споменава за Брисеида или за други приятели, но във връзка с най-обикновени въпроси. Пише и за любовта си към природата. Има дори стихотворение. Също и някои размишления за работата му, от рода на „възприемам ги като хора, не като произведения на изкуството“. Последната записка е от 7 юни. — Той вдигна вежди. — Съжалявам. Нито дума за човек без документи — нито мъж, нито жена.

— По дяволите.

— И аз казах същото. Все пак имам добра новина. Близо до хотел „Мариот“ тук, във Виена, попаднахме на кафене, чийто барман си спомня за Диас. Изглежда е едно от местата, където се е отбивал, след като е оставял картините в хотела. Барманът казва, че най-често поръчвал бърбън — не е обичайно за тукашните клиенти, затова му обърнал внимание, както и заради американското произношение и тъмната кожа.

— Ню Йорк напълно е развратил нашия скъп фотограф природолюбител — отбеляза Уд. Тя оправяше прическата си с ръка. Бош забеляза, че пръстите й се движат, сякаш бе медиум — съзнанието й не бе отговорно за така присъщите й меки, изключително красиви жестове. Съзнанието на Уд бе съсредоточено върху думите на Бош („Не върху мен, а върху думите ми — не се залъгвай, старче“.); тя имаше вид на корабокрушенец, съзрял в черна нощ светлините на кораб.

— А ето и интересна подробност — добави той. — Барманът твърди, че го е видял за последен път в четвъртък преди две седмици, на 15 юни. Спомня си точно датата поради друго съвпадение — бил рожденият ден на негов приятел и уредил всичко, за да си тръгне от заведението рано. Казва, че Диас си бъбрел на бара с непознато момиче — мургаво, стройно, привлекателно, силно гримирано. Сторило му се, че говорят на английски. Сервитьорите си я спомнят едва-едва, защото онази вечер имало много посетители. Диас и тя излезли заедно. Оттогава барманът не ги е виждал.

— Кога е позвънил Диас на колумбийската си приятелка, за да я разпитва за разрешителното за пребиваване?

— Според Брисеида, в неделя, на 18 юни.

Профилът на Уд бе като изсечен от камък.

— Три дни, достатъчно време, за да се сближат. С колумбийката нашият приятел Оскар се е сдушил за по-кратко време.

— Така е — съгласи се Бош, — но ако пуснем и Непознатата в торбата, Диас може да се окаже напълно невинен. Представи си за миг, че тя работи със съучастници. Успяват да измъкнат от Диас сведения за придружаването на картината, в сряда проникват в камионетката и принуждават Диас да кара към Винервалд.

— Тогава къде е Диас? — запита Уд.

— Накарали са го да тръгне с тях като заложник.

— И са рискували да избяга и да ги издаде? Не. Ако Диас е невинен, значи е мъртъв. Заключението ми се струва очевидно. Но основният въпрос е: защо трупът му все още не се е появил? Това не мога да проумея. Дори да приемем, че са имали нужда от него, за да кара камионетката, защо не го намерихме вътре в колата? Къде са го отнесли? Защо да крият трупа на Диас?

— Това е равнозначно да признаем, че Диас е виновен.

— Нека забравим за жената без документи. Какво ни остава?

— Тогава теорията на полицията изглежда върши работа: Диас записва касетката и накълцва Анек вътре в камионетката. После я откарва до отдалечено място, увива я в найлон, оставя я на тревата и я разсъблича. Поставя записа в краката й и отпътува на четирийсет километра на север, където го очаква друга кола.

— На мен тази теория вече не ми върши работа.

— Защо?

— Диас е мухльо — рече госпожица Уд. — Пише стихчета, снима красотите на природата, момичета като Брисеида го водят за носа. Ако има нещо общо с тази история, то той не е действал сам.

— Като охранител беше много добре подготвен — възрази Бош. — Не забравяй, че подбрахме най-добрите, за да отвеждат картините в хотела.

— Не казвам, че е лош служител по охраната. Казвам, че е мухльо. Задръстен природолюбител. Не би бил способен да спретне такава операция самостоятелно.

Леко похлопване по вратата и нежен парфюмиран ветрец. Украшението не беше Масичка или някаква друга Мебел, а Ъглова подпора, жалка и нещастна вещ, използвана в понеделник (почивния ден на експонатите в „Музеумскартие“), едно от художествените приспособления, измислени от отдел „Декорация“ за запълване на празните стаи. Това особено личеше по неопитността му при поднасяне на кафето. Бош не разбра веднага, че Подпората е съвсем млад мъж, най-вероятно осемнайсет-деветнайсетгодишен младеж. Косите му образуваха кълбо от симетрично подредени катраненочерни къдрици, завити на охлюви, с нанизани на тях сребристи пера. На гърба дългата права туника от черно кадифе бе изрязана дълбоко и рязко, едва ли не погрешка, а отдолу почти оголваше половината от тъмните му кълки, оцветени като цялото тяло в наситено кестеново. Момъкът постави две чашки кафе на масата. Гримът му не разкриваше мисли или настроения — приличаше на маска на полинезийски воин или вуду дух. На окачения на шията му бял етикет пишеше „Мичел“. Подписът в долната част на гърба бе на някой си Грат. На ушите си носеше заглушители.

Когато украшението се изви към Бош, той можа да разгледа ръцете му — блестяха в тъмен бронз, а ноктите бяха като от оникс.

— Всичко е твърде добре изпипано, Лотар — казваше в този момент госпожица Уд. — Втората кола го чака във Винервалд, вероятно с подправени документи… С една дума най-подробен план. Бих приела само, че някой му е платил да откара картината до Винервалд, макар че ми е трудно да повярвам дори това.

— Значи искаш да отхвърлим и следата „Диас“. Но тогава нашата маса ще падне.

— Не можем напълно да отхвърлим Диас. Според мен ролята му е била на изкупителна жертва. Не проумявам само защо е изчезнал.

— Може би са скрили трупа му, за да хвърлят подозренията върху него, а истинският престъпник да избяга — подсказа Бош.

Госпожица Уд се бе навела напред, за да разгледа долната част на гърба на украшението, където бе нанесен подписът. Украшението я изчакваше на крака да приключи огледа. На етикета му бе посочено, че е разрешено да се пипа и Уд плъзгаше ръка по талията и началото на лъскавия бронзов задник. Бе смръщила вежди с израз на познавач, който оценява качеството на порцеланова кана. Същевременно тя отвърна на забележката на Бош.

— Това ми се струва най-добрата теория. Но въпросът ми е къде са го скрили. Полицията прерови всичко на няколко километра около мястото, Лотар. Използваха кучета и най-съвършени средства за претърсване. Къде се намира трупът на Диас? И къде са го убили? В камионетката не е останала дори една-единствена улика: нито следи от борба, нито капка кръв. Помисли малко: убиецът насича картината, но после губи време да й свали дрехите на открито, рискувайки някой да го види. В замяна на това обаче е съставил най-подробен план за бягство, като стоварва подозренията върху служителя, натоварен с охраната на картината. Звучи ли ти логично?

— Трябва да призная, че не.

Уд престана да опипва задника на украшението, протегна ръка, хвана етикета на врата му и го притегли към себе си, за да го прочете, принуждавайки украшението да се наведе. Освен името на модела, на етикета бяха отбелязани данните на занаятчията и на предмета. Бош знаеше, че госпожица Уд купува украшения и приспособления за дома си в Лондон. Продажбата на живи художествени предмети официално бе забранена, но украшенията все пак се разпродаваха и много хора с определено положение ги купуваха, така както се снабдяваха и с меки наркотици.

След като изчете сведенията, Уд пусна етикета и украшението се изправи, обърна се кръгом в тъмнината и излезе, стъпвайки безшумно с босите си нозе по дебелия черен килим. Госпожица Уд отпи от горещото кафе и направи гримаса.

— Сигурна съм, че Диас е мъртъв — заяви тя. — Въпросът е как смъртта му се вмества във всичко останало.

— Остават ни Конкуренцията и Неприятелите — Бош прелисти записките си. — Признавам, че тук нишката ми се изплъзва, Ейприл. Нищо не ми се струва вероятно. Ръководителите на ВХД, например — кръгли нищожества. Знаеш, че Памела О’Конър е писала книга за Анек.

— The Truth about Annek Hollech[11] — съгласи се Уд. — Превзета идиотщина. Използва преживелиците на Анек като пример, за да изобличи представянето на непълнолетни юноши и девойки в уж непристойни картини.

— Разследваме също и Християнската асоциация срещу хипердраматичното изкуство, Международното сдружение за традиции и класическо изкуство и Европейското общество срещу хипердраматичното изкуство.

— Липсват истинските конкуренти — отбеляза Уд. — „Арт Ентърпрайзис“, например, се оказва сериозен противник. Стейн ме уверява, че са готови на всичко, за да ни разсипят, и на дело вече го правят — отнемат ни инвеститори. Представи си за момент, че събитието с „Отронено цвете“ е част от широкообхватен план за очерняне на нашата система на безопасност.

— Тази теория не пасва на обстоятелствата. Изстрел в главата би постигнал същия резултат. Защо да прибягват до такъв садизъм?

— Какво по-точно имаш предвид?

Въпросът ужаси Бош.

— За Бога, Ейприл, рязал я е с… Ето тук са докладите от аутопсията. Браун ми ги изпрати тази сутрин. Виж снимките. Лабораторните изследвания го потвърждават — използвал е преносима резачка за платна… Знаеш ли какво е това? Назъбено трионче с кръгла дръжка, не по-голямо от дланта ми. Художниците, които все още работят върху плат, и реставраторите на стари картини си служат с него, за да променят формата и размерите на платната. Уредът е безпогрешен — ако поставиш съответния резец, за пет секунди можеш да разполовиш средно дебела маса. Направил й е десет разреза с такова нещо, Ейприл…

Уд бе запалила екологична цигара. Тъмнозеленият дим, напълно безвреден за здравето, резултат от бързото превръщане на оцветената вода в пара, се издигна към тавана. Бош си спомни за времето, когато тези измислени цигари бяха станали модни в борбата против тютюнопушенето. Той бе успял да се пребори с порока чрез класическите пластири и новото средство му изглеждаше превзето и жалко.

— Погледни го от друг ъгъл — рече тя. — Целта им е да внушат на общественото мнение, че Оскар Диас е бил луд за връзване. Нали ти е ясно — щом наемаме психопати да пазят най-известните ни творби, кой тогава би могъл да ни се довери… И прочее, и прочее.

— Но ако целта е била тъкмо тази, защо не я е убил, преди да я насече, за Бога? Аутопсията показва, че жертвата е била упоена с мускулна инжекция от умерено силни невролептици, през забита в шията й игла. Вероятно е използван подкожен пистолет. Дозата е била достатъчна, за да й попречи да се отбранява, но без да й отнеме чувствителността. Не разбирам. Искам да кажа… Извинявай, че упорствам, Ейприл, но ми се струва… Ако е искал просто да прави театър, защо я е завел на онова място?… Престъплението щеше да е също толкова ужасно, но… би имало… би било… Сиреч, представи си — искам да създам впечатление, че е дело на садист. Е, тогава най-напред ще я ликвидирам, ще й инжектирам нещо, ще й поставя упойка… После ще върша всичко останало. Все пак има граница, която никога… Парите нямат нищо общо това, Ейприл. Няма да спечеля повече пари, като извърша това. Има граница, която…

— Лотар…

— Не ми казвай, че го е извършил само за пари, Ейприл! Остарявам, съгласен съм, но още не съм изкуфял! Имам и опит: бил съм полицейски инспектор, познавам престъпниците… Не са такива изроди, каквито ги обрисуват по филмите. Те са хора… Не казвам, че няма изключения, но…

— Лотар…

— Този тип не е целял да заблуди никого — искал е да направи, каквото е направил, и то точно така, както го е направил! Това не е никаква проклета сделка на конкуренцията — ние преследваме звяр! Нарязал е лицето й и я е оставил да се гърчи, докато се е готвил да… да отреже гърдата ѝ! Да ти прочета ли доклада на…

— Лотар — настоя ниският бавен глас. — Може ли най-сетне да кажа нещо?

— Извинявай.

Бош с мъка си възвърна самообладанието. „Я се успокой, старче. Какво, по дяволите, ти става?“

Госпожица Уд смачка цигарата в пепелника. Отдръпна ръка и вътре остана зелено петно, размазана димяща шушулка. После изтласка остатъка от пара през носа си — отровен драконовски дъх.

— Това беше картина. Няма какво да предъвкваш повече, Лотар. „Отронено цвете“ беше картина. Ще ти го докажа. — Тя бързо взе една от студийните фотографии на Анек и я вдигна пред очите на Бош. — Прилича на девойка, нали? Има формата на девойка, говореше и се движеше като девойка, докато беше жива. Наричаше се Анек. Но ако тя наистина беше девойка, нямаше да струва дори петстотин долара. От смъртта й нямаше да се интересува вътрешното министерство на чужда държава, никой нямаше да вдигне на крак цяла армия полицаи и специални части, нямаше да се развихрят спорове на високо равнище в две европейски столици, нито пък нашите места във фондацията щяха да се разклатят. Ако това беше момиче, на кого, по дяволите, щеше да му пука какво е станало с него? Само на майка му и на шепа отегчени полицаи от района на Винервалд. По света всеки ден се наблюдават подобни неща. Хора непрекъснато умират от ужасна смърт и никой не се вълнува. Смъртта на това момиче обаче предизвика големи вълнения. И знаеш ли защо? Защото това, това — тя размаха снимката, — което привидно е момиче, не е никакво момиче. Струваше повече от петдесет милиона долара. — Тя повтори бавно, с кратки прекъсвания. — Петдесет. Милиона. Долара.

— Колкото и пари да е струвала, тя все пак си беше момиче, Ейприл.

— Грешиш. Тя струваше толкова пари, тъкмо защото не беше момиче. Беше картина, Лотар. Шедьовър. Още ли не разбираш? Ние сме това, за което останалите ни плащат да бъдем. Ти си бил полицай и са ти плащали, за да бъдеш такъв, сега ти плащат, за да бъдеш сътрудник в частна организация, и ти вече си такъв. Някога това е било момиче. Впоследствие са му платили, за да го превърнат в картина. Картините са картини и хората могат да ги режат с преносими триони, така както ти разрязваш хартия в машината за унищожаване на документи, без да се замисляш за нивото на съзнанието й. Те просто не са хора. Нито за онзи, който го е извършил, нито за нас. Разбра ли ме?

Бош гледаше в една точка — бе избрал антрацитночерните коси на госпожица Уд и невероятния, прав като стрела път отдясно, който ги разделяше. Кимаше утвърдително, докато погледът му бе вперен в тази точка.

— Лотар?

— Да, разбрах те.

— Следователно, трябва да следим съперниците си.

— Ще го направим — рече Бош.

— Остава ни и неизвестният луд. — Госпожица Уд въздъхна и за миг тесните й раменца се повдигнаха. — Това би било по-лошо от всичко: психопат, новоизпечен като виенски хляб. Има ли нещо друго в доклада на съдебния лекар?

Бош примигна и сведе очи към листа. „Това не е безсърдечие — мислеше си той. — Тя не говори така от безсърдечие. Тя не е безсърдечна. Светът е такъв. Всички сме такива“.

— Да — Бош прехвърли няколко страници. — Има любопитна подробност. Естествено, анализът на кожата на картината е много обширен. Съдебните лекари слабо познават имприматурата, затова не са наблегнали на тази находка. В близост с раната на гърдите са намерени останки от материал, какъвто… Чета буквално: „… чийто състав, в основни линии подобен на силикона, се различава от него по няколко съществени признака…“ Посочено е пълното название на молекулата: „диметил-тетрахидро…“ Няма значение, думата е безкрайно дълга. Досещаш ли се какво е?

— Серу — каза Уд с широко отворени очи.

— Бинго. В доклада материалът е споменат като част от имприматурата на картината, но ние знаем, че „Отронено цвете“ не е била обработвана със серубластин. Свързахме се с Хофман и той потвърди: източник на серубластина не е самата картина.

— Господи — прошепна Уд. — Маскира се.

— Най-вероятно. Малко серубластин тук-там навярно му е бил достатъчен, за да промени външността си.

Новото сведение бе предизвикало внезапна тревога у госпожица Уд. Тя се бе изправила и крачеше насам-натам из черната стая. Бош я загледа с безпокойство. „Божичко, не хапва почти нищо и прилича на скелет. Ще се разболее, ако продължава така“. Друг глас, също негов, контраатакува: „Не се преструвай. Гледай как светлината се отразява в гърдите й, гледай стегнатото й дупе, краката й. Умираш за нея. Харесваш я, както харесваше Хендрике, дори много повече. Харесваш я, както по-късно харесваше портрета на Хендрике“. „Глупости“, отвърна Бош. „Защо не си го признаеш? — продължи другият глас. — Харесва ти умът й. Суровият й нрав, силата й и умът й, превъзхождащ хиляди пъти твоя“.

Наистина, Ейприл Уд бе безпогрешна машина. За петте години, откакто работеха заедно, Бош не я бе видял да се заблуди нито веднъж. „Куче пазач“, я наричаше Стейн. Във фондацията нямаше човек, който да не изпитва страхопочитание към нея. Присъствието й плашеше дори Беноа. „Толкова е мършава, че у нея няма място за душа“. Служебната й биография беше блестяща. Макар да не бе успяла да предотврати всички нападения срещу картините по време на петте години, откакто бе главен директор по сигурността (невъзможно беше да се избегнат всички опасности), виновниците до един бяха открити и отстранени, понякога още преди полицията да узнае за престъплението. Кучето пазач умееше да хапе. Никой не се съмняваше (най-малко Бош), че тя и този път щеше да открие виновника за унищожаването на „Отронено цвете“.

Въпреки това извън службата той почти не я познаваше. Черните дупки, според научните списания на брат му Роланд, са невидими, тъкмо защото са черни, за наличието им могат само да се правят заключения според въздействието им върху околните тела. Бош си помисли, че свободното време на госпожица Уд е черна дупка — той правеше заключения за него, съдейки по работата й. Когато Уд си бе отпочинала, всичко вървеше като по вода. В противен случай човек трябваше да е готов за разправии. Но до момента никой не бе успял да надзърне в черната кухина на отдиха на Ейприл Уд, или Уд без червения пропуск, или госпожица Уд в извънработно време, или госпожица Уд с чувства, ако подобни неща съществуваха. Криеше ли някакво петно този съвършен образ? Понякога Бош си задаваше този въпрос.

„Вярно е, истината е, господин Лотар Бош, че това трийсетгодишно момиче, което би могло да е твоя дъщеря, но което е твой началник — този бездушен скелет напълно те е обсебил“.

— Ейприл — повика я Бош.

— Какво?

— Хрумна ми, че Диас може да е водил двойствен живот. Два гласа в главата му: единият нормален, а другият не. Ако е психопат, нищо чудно държането му с приятелите и колегите да е било редовно. Докато работех в полицията, имах някои случаи на…

На масата зазвуча Моцарт. Беше мобилният телефон на госпожица Уд. Макар докато говореше, чертите на лицето й да не помръднаха на милиметър, Бош долови, че й съобщават нещо важно.

— Всички наши проблеми са разрешени — рече тя, след като затвори, усмихвайки се по своя неприятен начин. — Обади се Браун. Оскар Диас е мъртъв.

Бош скочи от мястото си.

— Най-сетне са го заловили!

— О, не. Двама въдичари го видели рано тази сутрин да се носи по Дунава. Помислили, че е шаранът на живота им, шаранът от книгата на рекордите „Гинес“, обаче бил Оскар. По-точно това, което е останало от Оскар. Според предварителния доклад той е бил мъртъв от цяла седмица… Затова са искали трупът му да изчезне.

— Какво?

Уд не отговори веднага. Макар усмивката още да стоеше на лицето й, внезапно Бош почувства, че е скована от безмерен гняв.

— Не Оскар Диас е откарал Анек миналата сряда.

Твърдението слиса Бош.

— Не е… Какво говориш? Диас се е явил в сряда в обичайния час, разговарял е с колегите си, удостоверил е самоличността си и…

Изведнъж млъкна, сякаш се бе блъснал в каменната стена на погледа на Уд.

— Не може да бъде, Ейприл. Едно е да използваш серу, за да избягаш от полицията, а друго, съвсем друго е да наподобиш някого и да заблудиш неговите познати, които го виждат всеки ден, колегите, които са разговаряли с него в… в сряда…, проверките по безопасността — всички… За да се представиш за някого, трябва да си истински познавач на серубластина. Ненадминат майстор.

Уд не отделяше поглед от него. Усмивката й вледеняваше кръвта му.

— Този мръсник, който и да е той, ни е изпързалял, Лотар.

Бе произнесла последната фраза с добре познатия на Лотар глас. Гласът на отмъщението. Госпожица Уд можеше да прости чуждия ум, само ако не надминаваше нейния. Не можеше да понесе противникът да направи нещо, ако то не бе хрумнало и на нея. В сърцето на тази крехка жена клокочеше черен вулкан от гордост и стремеж към съвършенство. С внезапната увереност на прозренията за най-дълбоките и недоказуеми истини, Бош проумя, че Уд е открила сезона на лова, че „кучето пазач“ ще преследва забележителния противник, който и да е той, и нямаше да спре, докато не го сграбчи в разтворените си челюсти.

Нямаше да спре дори тогава — веднъж захапала, тя щеше да го стрие на прах.

— Изпързалял ни е, изпързалял ни е — повтори тя с почти напевен глас, едва разтваряйки двата реда безупречни бели зъби, единственото бяло петно в мрака на стаята.

Бяла драскотина върху черен фон.

[1] Безразборно струпани предмети без стойност (фр.). — Б.пр. ↑

[2] В живописта, подготовка на платното за рисуване чрез нанасяне на подходящ материал върху грунда. — Б.пр. ↑

[3] Семейство Джонсън във ваканция. Мери Джонсън е в кухнята. Къде е Мери Джонсън? (англ.). — Б.пр. ↑

[4] Екип от френски художник и фотограф, добили известност около 1976 г. като автори на портрети, в които образът е поставен сред пищно украсена рамка. — Б.пр. ↑

[5] Познато, случвало се преди (фр.). — Б.пр. ↑

[6] Музей за модерно изкуство. — Б.пр. ↑

[7] Етническа група от източните части на Еквадор, известна с обичая си да съхранява в умален вид главите на победените си врагове. — Б.пр. ↑

[8] Левият бряг (на р. Сена) (фр.). — Б.пр. ↑

[9] Разновидност на каучуково дърво от Индия, от което се добива жълта на цвят смола, използвана и в живописта. — Б.пр. ↑

[10] Фондация „Бруно ван Тиш“, отдел „Изкуство“ (англ.). — Б.пр. ↑

[11] Истината относно Анек Холех (англ.). — Б.пр. ↑

Втора стъпка
Формите на ескиза

Точки, линии, кръгове, триъгълници, квадрати, многоъгълници… С тези понятия следва да мислим, когато започнем да скицираме човека-картина. Впоследствие ще трябва да добавим сенки.

Трактат по хипердраматична живопис

Бруно ван Тиш

— Ако мислиш, че сме восъчни кукли… трябваше да платиш за вход…

— Напротив!… Ако мислиш, че сме живи, трябва да ни заговориш.

Луис Карол

„Точката всъщност не е форма. Ако някой смята, че точката е кръгла, греши. Точката съществува, доколкото съществуват пресечени помежду си линии. Въпреки това, линиите и всичко останало — другите форми и тела — са съставени от точки. Точката е необходимо-невидимото, неизбежно-неизмеримото. Може би Бог е точка, самотна и далечна в съвършената Си вечност“, разсъждава Маркус.

Маркус Вайс държи точка в стиснатата си длан. Драги мои, по-кофти е, отколкото изглежда. Застанал е ето как: лявата ръка е простряна напред, обърната е нагоре, а петте свити пръста образуват малко възвишение. Ако върховете на пръстите прилепнат добре, кухината в центъра изчезва под извивките на плътта. А там, в средата, е точката, която Вайс държи. Да не мислите, че е лесно. О, не, драги мои, много е кофти.

По време на скицирането, Кейт Нимайер постави в дланта на Маркус малка топка за пинг-понг. В следващата скица топката се превърна в детско топче за игра, а по-късно в бобено и в грахово зърно като в детските приказки. Най-накрая Кейт се отказа от всичко. „Внушението е, че топката е там, но е невидима. Ти ще я предлагаш на зрителите. Хората ще те гледат и ще се питат: какво ли държи той в ръката си? Ще привлечеш вниманието им и ще се приближат до теб“. Маркус съзнава, че любопитството е много важна примамка, ако художникът съумее да се възползва от него.

В онзи следобед той държеше вече от няколко часа невидимата точка. Русо къдрокосо момиченце с оранжева рокля и червени очила (от последната група посетители) се повдигаше на пръсти, за да надзърне в шепата на Маркус. Когато най-сетне момиченцето се увери, че там няма нищо, Вайс така и не можа да види изражението на лицето му — като произведение на изкуството той имаше задължението да стои, вперил напред оцветените си в бяло очи. Питаше се какво, по дяволите, прави малко дете в галерията, където бяха изложени само картини за възрастни. В действителност Маркус би наложил забрана да го гледат зрители под тринайсет години. Той нямаше деца (коя ли картина може да има?), но дълбоко уважаваше малките и смяташе, че „обликът“ му като творба на Нимайер никак не беше детски — бе напълно гол, тялото му бе лакирано с помощта на дермален аерограф в бронзов цвят, а пенисът му и тестикулите (обезкосмени и добре откроени) в матовобяло, също като очите. Челото му се опасваше от пищна корона от жълти и небесносини пера на пурпурни точки, наподобяваща ацтекски накит или пък оперение на тропическа птица. Изваяните му мускули, оформяни в продължение на години с търпението на майстор макетист, се очертаваха поотделно в металнобронзовата си лъскавина и отразяваха пробягващите сенки и блясъка на халогенните прожектори.

Уморен да държи Нищото, той с радост установи, че е време да затварят. Разбра го, когато се появи сътрудникът по поддръжката на „Ритъм/Равновесие“ от Филип Мосберг. „Ритъм/Равновесие“ бе маслена картина, представяна срещу него от седемнайсетгодишно платно на име Аспазия Данилу, обагрено в меки, почти разводнени тонове, под които тялото ясно прозираше. Венериният хълм на Аспазия бе окосмен, понеже Мосберг никога не използваше за творбите си депилирани платна. Картината примигна, размърда се, връчи на сътрудника атлазения чаршаф, прикрепен към лявата й ръка, и чевръсто се отправи към банята, като пътьом махна на Маркус на раздяла. До утре, Маркус, пак ще се видим. Разбира се, ще се гледаме през целия ден. Очарователната Аспазия бе хубаво платно. Според Маркус тя щеше да стигне далече, но засега бе само на седемнайсет и изпълняваше първия си оригинал. Маркус бе опитал да я свали още с пристигането й в галерията, но момичето се измъкваше с разни извинения и редовно отблъскваше ухажванията му, докато най-сетне той проумя, че в някои житейски области Аспазия притежава значителен опит.

Маркус беше картината на Кейт Нимайер „Искаш ли да играеш с мен?“ Струваше дванайсет хиляди евро и не хранеше надежда, че ще го продадат. Бе останал последен в залата. Не му помагаше нито един сътрудник, никой не идваше да му свали короната от пера — налагаше се да си тръгне сам. Дланта, в която държеше Нищото, го наболяваше. Цялата ръка го наболяваше.

— Au revoir, Хабиб.

— Au revoir, господин Вайс.

Маркус отдръпна босите си, оцветени в бронзово и черно нозе от лъскавия път на прахосмукачката на Хабиб. Със служителя по чистотата на етажа той поддържаше много добри отношения. Преди да се премести в Мюнхен, Хабиб бе живял в Авиньон, а Вайс се възхищаваше от този град (на два пъти го бяха излагали в галерия на брега на Рона) и с удоволствие канеше мароканеца на бира и цигари, между другото и за да усъвършенства френския си. Освен това, забележителният Хабиб се занимаваше с дзен-медитация, най-доброто средство да се сприятели с Маркус, с когото си разменяха книги и споделяха мисли.

Но онази вечер Маркус побърза да се сбогува с Хабиб. Нямаше време.

Дали тя щеше да го чака? Надяваше се, че да — не смееше да допусне обратното. Бяха се запознали едва предния следобед, но Маркус бе достатъчно опитен, за да усети, че момичето никак не се шегува. Каквато и да беше, каквото и да очакваше от него, Бренда гледаше сериозно на нещата.

Той слезе по стълбите до банята на втория етаж. Когато влезе вътре, Зиглинде, превъплътена в „Дриада“ от Херберт Ринзерман, вече се бе надвесила над мивката. С глава под кранчето тя силно разтъркваше коси. Спортната й фигура представляваше огънат сноп от мускули без грам тлъстина. Опрени на стената, стояха изкуствените къпинови клони, обвиващи я в картината, украсени с червени точки — капчици изкуствена кръв. На левия й глезен се виеше натруфеният подпис на Ринзерман. Маркус и Зиглинде се бяха запознали преди две години в Берлин, на лекции на Лудвиг Вернер за платна от всякаква възраст. Оттогава бяха приятели. Сега отново се бяха срещнали в галерия „Макс Ернст“.

Маркус се наведе към нея, като внимаваше да не повреди короната от пера, и се обади с преправен глух глас.

— Добър вечер.

Лицето на Зиглинде изплува от водата, сякаш изковано от мънички перли.

— Здравей, Маркус! Как са нещата при теб?

— Не много зле — усмихна се загадъчно той, докато сваляше короната.

— Днес ми изглеждаш много радостен. Да не са те откупили?

— Няма начин.

— Да не би да се очертава нов оригинал?

— Може би.

Зиглинде се завъртя към него и подпря ръцете и задните си части на ръба на умивалника. Късата й коса бе като мокър златен шлем. Тя гледаше Вайс с цялото предизвикателство на своите деветнайсет години.

— О, радвам се. Беше ми омръзнало да те гледам намазан с бронз. Мога ли да узная кой художник смята да остане в историята, като изработи нещо с вас, господин Вайс?

— Гледай си своята работа — отвърна полу на шега Маркус.

Зиглинде се разсмя и продължи да се мие. Маркус се изправи под един от душовете и прикрепи шише разтворител към струята. Маслената боя от тялото му започна да се стича под коленете. Той се въртеше, отдаден в цял ръст на удоволствието. През открехнатата врата успяваше да зърне отделни части от тялото на Зиглинде, мимолетни видения на младите й мускули. „Младост, безвъзвратна точка — помисли си той. — Когато си младо платно, бързат да те купят и ти плащат повече“. Спомни си, че Ринзерман бе успял да продаде Зиглинде на старо баварско семейство като сезонна картина на открито. Да се продаде такава творба не е лесно, тъй като сезонните картини са годни да бъдат изложени само през определен период на годината, в случая с „Дриада“ — през лятото. Маркус бе виждал творбата няколко пъти. Не че Ринзерман му харесваше особено, но все пак намираше „Дриада“ за повече от приемлива. Изглеждаше като подобие на горска нимфа, оцветена в отсенки на портокалово, охра и розово, обвита в къпинови клони, чийто бодли сякаш се забиваха в голото й тяло. Изражението на лицето бе истинско попадение: смесица от страх, изненада и болка. Но по мнението на Маркус притежателят й бе по-добър от самата творба — за такъв собственик всяка картина можеше да мечтае веднъж на десет години. Клиентът не само се бе съгласил да постави Зиглинде в градината за тригодишен срок, без да я заменя (това бе равнозначно на три месеца редовна работа и оставане на разположение през останалото време през цялата година), а и освен това, не бе създавал никакви пречки, когато я отстъпи за временната изложба в градските галерии, както например в „Макс Ернст“ в момента. При това Зиглинде получаваше допълнително хиляда и петстотин запетая трийсет и две евро на месец като откупена, но включена в изложба картина. Вайс се радваше за нея, ала нямаше как да избегне и убождането на завистта. На лицето на приятелката му се четеше радостта, че е била купена. Докато с „Искаш ли да играеш с мен?“ никой не искаше да играе. Сигурен беше, че Кейт няма да успее да го продаде и този път, както не го бе продала в предишните случаи. Вината негова ли беше или на Кейт?

Затвори крана на душа и опипа с поглед и с ръце чистото си от боя тяло. Естествено, поддържаше се във форма. Като верни, добре дресирани кучета мускулите му не спираха неизчерпаемата си архитектурна работа. Автори като Кейт Нимайер щяха все така да го рисуват (поне така се надяваше) още няколко години, но Маркус знаеше, че на четирийсет и три, за да оцелее, трябва да се готви за ролята на жив предмет. Пазарът се разрастваше с шеметна бързина. Колекционерите тайно трупаха живи Столове, Подпори, Маси, Вази, Пепелници и Килими, а фирми като „Суке“, „Феручоли-студио“ или фондация „Ван Тиш“ всекидневно проектираха, продаваха и използваха украшения от плът и кръв. Рано или късно законите щяха да разрешат явната продажба на такива предмети, защото инак къде щяха да се дянат остарелите платна или младежите, отхвърлени като творби на изкуството? Маркус подозираше, че ще свърши преоблечен като украшение в дома на някоя засмяна стара мома. Вземете си спомен от Германия, госпожо. Ето ви Маркус Вайс с прекрасните му седефени мускули, арийски сувенир, много подходящ за ъгъла край камината.

Пред Вайс оставаха малко възможности. Възможностите също са точки, атоми, пресечени една с друга линии, нищожни невидими частици, остатъци от нищото. Колко ли възможности бе пропуснал? Не водеше сметка. От шестнайсетгодишен бе станал модел. Бе изучавал ХД-изкуство в родния си град Берлин и бе работил с някои от най-добрите художници от своето поколение. После изведнъж всичко бе изсивяло. Той започна да отхвърля предложения, отчасти защото предпочиташе да живее спокойно. Харесваше му да бъде картина, но не до степен, че да пожертва заради това целия си емоционален живот. При все това знаеше, че шедьоврите живеят сами, не се обвързват с никого, не сключват брак, нямат деца, нито обичат, нито мразят, нито изпитват удоволствие, нито страдат. Истинските шедьоври като Густаво Онфрети, Патрисия Вазари или Кирстен Кирстенман едва ли можеха да се назоват „човешки същества“ — те бяха отдали всичко — тяло, мисъл и дух — на художественото творчество. Докато Маркус Вайс тъгуваше твърде много за живота и навярно затова бе започнал да отслабва темпото. Сега вече бе твърде късно да се поправи стореното. Най-лошото бе, че пак си оставаше сам. Не беше шедьовър, но не беше и човек, какъвто би искал да бъде. Не бе успял нито в едното, нито в другото.

Угнети го мисълта, че предложението на Бренда този следобед навярно щеше да се окаже последният му шанс.

Когато излезе, Зиглинде го чакаше пред вратата на съблекалнята. Често си тръгваха заедно. Спуснаха се по стълбите със саковете на рамо: в неговия бе прибрана короната от пластмасовите пера на ацтекски папагал, а в нейния лежаха къпиновите клони. Етикетите, окачени на китките на двамата, се поклащаха при движенията им. Зиглинде говореше, а Маркус отвръщаше едносрично. Чувстваше се все по-изнервен. Ако Бренда не бе удържала думата си, ако не го чакаше долу, както бе обещала, той щеше да се сбогува и с тази възможност.

Реши да подхване разговор на каква да е тема, за да избегне любопитните въпроси на приятелката си.

— Знаеш ли? Днес следобед някакво девет-десетгодишно момиченце прекара поне половин час загледано в мен. Не разбирам какво става. Законите срещу детската порнография са все по-строги, но няма пазачи, способни да забранят достъпа на деца в галерия за възрастни.

— Обявили са ни за художествени ценности, Маркус, нали знаеш. Децата могат да гледат „Давид“ на Микеланджело, също както могат да видят „Искаш ли да играеш с мен?“ от Кейт Нимайер. Обратното би означавало да се правят обидни сравнения.

— Все пак си мисля, че за децата би следвало да се направи нещо — настоя Маркус. — Не ги приемам като зрители, а още по-малко като картини. Не е редно да се допускат картини под тринайсет години.

— Ти на каква възраст започна?

— Ами, май преди да навърша дванайсет.

Зиглинде се разсмя. После рече:

— Наистина, въпросът с непълнолетните творби е сложен. Ако ги забраниш, ще трябва да забраниш и появата на деца във филмите и в театралните представления. А помисли и за рекламите. За мен е много по-непочтено да се използва детското тяло за продажба на дамски превръзки, отколкото да го изрисуваш и да го поставиш неподвижно като произведение на изкуството. Според мен… Ей! Слушаш ли ме?

Маркус не отговори.

Бренда го чакаше, застанала между две колони.

Тя кимна с глава за поздрав към Маркус, а той й отвърна с усмивка. Сърцето му биеше силно, сякаш не бе слязъл по стълбите, а ги бе изкачил през три стъпала.

— Здравей — рече Маркус, като се приближи.

Младата жена отново кимна с глава. Не гледаше към Маркус, а към момичето до него. Вайс се видя принуден да ги запознае.

— Това е Бренда. Бренда, запознай се със Зиглинде Албрехт. Зиглинде може да ти даде няколко урока как да станеш сезонна картина и как да бъдеш откупена.

— И ти ли си картина? — попита Зиглинде с открита усмивка, оглеждайки Бренда от горе до долу с вдигнати несъществуващи вежди.

— Не — рече Бренда.

— Би трябвало да станеш. Веднага ще те откупят, който и да е художникът.

Маркус с удоволствие долови в гласа на приятелката си тих акорд на ревност.

— Моля те, Бренда, извинявай за изкривеното мислене на Зиглинде — пошегува се той.

— О, но това беше похвала, глупчо! — потупа го с длан Зиглинде.

Бренда приличаше на кукла, настроена единственото да кима утвърдително с глава и да се усмихва, каквото и да й кажат. Но според Вайс тя нямаше нужда да казва каквото и да било: лицето й говореше с ненадминато красноречие.

— Бренда не е картина — поясни той — макар и да изглежда така… Тя е нещо като… търговец на картини.

— О, значи делова среща — Зиглинде жизнерадостно целуна Вайс по устните. След това намигна на Бренда с едното си око без мигли. — Тогава по-добре да ви оставя сами, за да си поговорите спокойно. Ще се видим след два дни, господин Вайс.

— Нямаме друг избор, госпожице Албрехт.

Макар че на следващия ден галерията беше отворена и Зиглинде щеше да дойде на работа, Маркус ползваше във вторник почивен ден. Зиглинде не знаеше на какво се дължи това доста странно решение у все още непродадена картина, но лукавите й подпитвания на тази тема се бяха сблъскали със стена от едносрични отговори и тя не бе посмяла да настоява повече. Ала бе уверена, че Маркус работи нещо друго на много по-скрито (и по-възмутително) място от „Макс Ернст“.

Докато Зиглинде се отдалечаваше по „Максимилианщрасе“, косата й постепенно се превърна в златиста точка. Маркус постави ръка на гърба на Бренда и леко я побутна, подканяйки я да тръгнат заедно в обратна посока. Беше последният понеделник на юни и улицата бе задръстена от хора.

— Мислех, че няма да дойдеш.

— Защо? — запита Бренда.

Той сви рамене.

— Не знам. Като че ли вчера всичко се случи твърде бързо. Нали не се сърдиш, че те представих на Зиглинде като търговец? Трябваше да й кажа нещо. Пък и Зиглинде не е клюкарка.

— Няма нищо. Къде отиваме?

Маркус се спря и погледна часовника си. Даде си вид, че сякаш в момента непринудено му хрумва нещо, макар в действителност да бе подготвил всичко от предния ден.

— Какво ще кажеш да пийнем преди вечеря?

Мястото, където я покани, се наричаше „Дреболията“. Намираше се на една от пресечките близо до галерията, но картините и скиците предпочитаха заведенията по булеварда и рядко ходеха там, тъй че с малко късмет щяха да се порадват на известно уединение. В „Дреболията“ всичко се продаваше по мъничко: спиртните напитки се предлагаха в малки бутилчици като в хотелските стаи, а кубчетата лед бяха с размерите на заровете за покер. Барът беше на самообслужване и зад плота (на височина до кръста на възрастен човек) се виждаха машина за кафе еспресо, подобна на сребриста кутия за обувки с три лоста, тесни като первази полици, мънички черни дъски с менюто за деня, изписано с неподходящ за късогледи хора почерк, а вечер умалените електрически крушки по тавана превръщаха цялата обстановка в нещо като куклен театър. Като музикален фон звучаха остри, треперливи звуци на соло цигулка. Но оттам нататък Гъливер прекрачваше в страната на великаните и всичко внезапно се уголемяваше: сервитьорите зад бара се извисяваха над обичайния ръст, а цените в менюто надвишаваха средното равнище. Маркус съзнаваше, че „Дреболията“ е много над неговия бюджет, но пред Бренда не желаеше да се скъпи в разходите — искаше да й направи впечатление, за да й стане ясно, че той е привикнал на най-доброто.

Намериха маса с две табуретки в отдалечен ъгъл. Макар да възнамеряваше да започне с бира, когато Бренда си поръча уиски, Маркус реши да последва примера й. Получи два чудесни напръстника „Гленфидиш“ и две чаши невероятно прозрачен и стегнат лед като от чиста светлина. Докато приближаваше с напитките към тяхната маса, успя да огледа момичето. Впечатлението му от предишната вечер не се промени много. Тя беше доста слаба, но безспорно привлекателна, гъстата й руса коса бе завързана на опашка, спусната по гърба й като дебела четка за рисуване. Колкото до облеклото — жакетче и къса поличка в тъмносиньо (предния ден носеше блузка и къси джинсови панталонки). Дрехите бяха смачкани и малко поизбелели, но тъкмо това привличаше още повече Маркус. Обувките й бяха с тънки като игли токчета и според него никога не изглеждаха старомодни. Забеляза, че тя не носи чантичка. Не носеше и чорапи. Хареса му мисълта, че не носи нищо друго, освен видимото.

Когато седна, Маркус си даде сметка, че тя го гледа без усмивка. Сините й очи без блясък му напомняха за нещо, но в момента не можеше да установи какво точно: неподвижни, пронизващи точки. Точки като умалени ями с отпадни води.

— А сега — каза й той, докато й поднасяше чашата „Гленфидиш“, без да отделя поглед от тези точки — ще ми кажеш истината.

— Винаги ти казвам истината — отвърна тя.

За първи път Маркус разбра със сигурност, че тя го лъже.

Започнаха въпросите. Посетителите в претъпкания салон на „Дреболията“ се сменяха постоянно, но той не го забелязваше — бе съсредоточен в разпита. Маркус беше стара картина и никой не можеше да го измами лесно, особено такава кукличка. Докато забележи, лилипутският лед бе разводнил вкуса на уискито. Тя също не бе пила Бог знае колко — поднасяше чашата към устните си между отговорите, но не личеше да преглъща. Всъщност не личеше да прави каквото и да било. Седеше, кръстосала голите си крака, и гледаше право в Маркус, докато му отговаряше.

— Защо приятелите ти са избрали мен за тази работа?

— Вече отговорих на този въпрос.

— Искам да го чуя пак.

— Търсят нови хора. Изпратиха ме в Мюнхен да те видя, нали ти казах.

Говореше немски отлично, но Маркус не успя да установи с какъв акцент.

— Това не е отговор на моя въпрос.

— Предполагам, че си им харесал като картина, не знам. Би трябвало да питаш тях. Аз съм тук, само за да се помъча да те привлека.

Разбира се, девойката се мъчеше да бъде честна. Маркус отпи още една глътка „Гленфидиш“. Цигулката в „Дреболията“ поде валс от музикална кутийка.

— Опиши ми отново творбата.

— Ще е нужен месец, за да се изработи, не мога да ти кажа къде. След това направо ще я продадат. Всъщност това е поръчка. Няма да узнаеш кой е купувачът, но ще заминете на юг. Вероятно в Италия. Става дума за неинтерактивна акция на открито. Продължителността й е по пет часа на ден и ще трае до есента.

— Колко души участват?

— Не знам, но е стенно пано. Знам, че има възрастни и юноши. Струва ми се, че е на митологична тема.

— Мокра ли ще е или чиста?

— Ще е чиста. Всички модели участват доброволно.

— Деца?

— Само юноши.

— Възраст?

— Над петнайсет.

— Добре — Маркус се усмихна и се наведе над нея. На моменти кафенето се препълваше и нямаше как да говори тихо от разстояние. — Дотук с привидното обяснение. Сега искам да знам истината.

— Какво имаш предвид?

— Юноши и възрастни заедно в стенна акция, вече продадена, преди да е нарисувана… А за начало ми изпращат момиче да ме „привлече“. — Опита да се усмихне с вид на обиграно платно. — Слушай, от много години съм в занаята. Рисували са ме Бунхер, Феручоли, Брентано и Уорън. Имам известен опит, все пак.

Маркус не отмести поглед от очите й, дори когато обърна чашата отвесно, за да я изпие до дъно. Лавина от лед се изсипа върху носа му. Не беше ли малко замаян? Едва ли.

— Ще ти призная нещо. Миналото лято участвах в незаконен арт-шок край Химзее. Нарисуваха ни в ателие в Берлин и ни закупиха, за да ни показват през лятото за по три дни седмично в частно имение на брега на езерото. Бяхме четирима юноши и трима възрастни, включително аз. — Маркус гледаше окачения на китката му етикет. — Изживяването беше… Как да го определя? Мисля, че думата е ужасяващо. Имам предвид смисъла, в който са ужасяващи арт-шоковете. Разбира се, имаше известен риск. Една от фигурите беше едва на тринайсет години…

— Искаш повече пари — прекъсна го Бренда.

— Искам повече пари и повече информация. Остави празните приказки за митологията. Откакто свят светува митологията и религията са най-изтърканите оправдания в изкуството. Арт-шокът ми край Химзее беше уж религиозен, представяш ли си? — Напуши го смях, но видя, че момичето не се разсмя и си наложи да се сдържи. — В края на краищата винаги всичко се е свеждало до показването на голи тела и насилие, все едно дали е бил Микеланджело в Сикстинската капела или Тейлър Уорън в неговата бърлога в Ливърпул. Това винаги е било най-доброто и най-скъпото изкуство. — Вдигна показалец, за да подчертае думите си. — Кажи на своите „приятели“, че искам да знам точно какво ще трябва да правя. Искам също така да подпиша договор за пределно допустимите граници и друг за освобождаване от отговорност — не вършат много работа, ако те обвинят, че си позволяваш разни неща с непълнолетни, но все пак ако има жалби, художниците поемат най-лошото. Искам и доказателства, че картината ще е чиста и че няма да участват, доброволно или принудително, никакви деца. И искам двойно на това, което ми каза вчера: двайсет и четири хиляди евро. Всичко това за начало. Ясно ли се изразих?

— Да.

Последва мълчание. Изведнъж Маркус помисли с горчивина, че не биваше да й разказва за арт-шока край Химзее. Тя щеше да остане с впечатлението, че го канят само за неофициални прояви, макар донякъде да беше точно така. В добрите си времена Вайс бе продаден в няколко големи хипердраматични оригинала. Но сега почти целият му доход идваше от интерактивни срещи от типа на арт-шока. Творби като картината на Нимайер (или тази на Джили, за която предпочиташе да не споменава) бяха просто посредствени изключения.

— Да тръгваме ли? — предложи той.

Когато излязоха от кафенето, почти всички магазини светеха. На витрините на галериите по „Максимилианщрасе“, все още стояха изложени късни платна с композиции от по две или три фигури. Силуетите, дрехите (или отсъствието им) и цветовете се надпреварваха да привлекат вниманието на многобройните разнородни зрители. Картини едва ли не за всеки джоб — от нещастниците, представени като скици на непознати автори за по три-четири хиляди евро всяка, до творбите на големите майстори, чиято цена неизменно се договаряше по време на скъпи вечери и чиито платна скоро преставаха да се излагат (те никога не се явяваха на витрините), а бяха откарвани от професионални охранители в хотелите или наетите къщи. Момичета на кънки раздаваха каталози на още по-неизвестни галерии и на майстори на портрети от серубластин. Маркус събираше всички рекламни материали. Когато стигнаха до ъгъла на Националния театър, осветен за вечерната премиера, той се обърна към момичето и рече:

— Е и?

— Ще предам исканията ти на моите приятели и скоро ще ти отговоря.

Маркус се наведе над ухото й, за да надвика уличния шум. Тогава установи, че Бренда не мирише на нищо. Сиреч миришеше на нещо, но то беше като точка — пресечни линии на мирис (невъзможно е да се мирише на нищо, винаги има нещо, някакъв остатък, някакво петънце от аромат). Отбеляза си тази нова черта. Не понасяше обонятелните нашествия, на които го подлагаха някои жени.

— Не те питам за работата, а за тази вечер — уточни той с усмивка на прелъстител. — Къде предпочиташ да отидем?

— А ти?

Познаваше някои места, които биха й се сторили забавни. Някои бяха интересни, като интерактивната среща в квартал „Хайдхаузен“, където посетителят, независимо дали беше модел или не, се преобразяваше в картина. Ала ръката, легнала върху жакетчето на момичето, сякаш сама направи избора.

— Настанил съм се в мотел в Швабинг. Не е нещо особено, но долу има чудесен вегетариански ресторант.

— Съгласна съм — рече Бренда.

Качиха се на такси, въпреки че Маркус винаги вземаше метрото от „Одеонсплац“. Малкият ресторант беше пълен, но Рудолф, съдържател и готвач, се усмихна на Маркус и ги настани на отдалечена маса. За господин Вайс винаги имаше маса и дори бутилка вино, как иначе, и на младежа му стана много приятно, че го посрещат така в присъствието на Бренда. Поръча зеленчукови щрудели и изключително вкусни пресни аспержи. Докато вечеряха, през повечето време той й разказваше за слабостта си към дзенбудизма, медитацията и вегетарианската храна и описа как всичко това му бе помогнало да стане картина. Будизмът му беше прет-а-порте, сам той го признаваше, чиста приумица, някаква глупост, за да понася по-леко живота, но Маркус се съмняваше, че през XXI век някой може да изпитва по-дълбока вяра от неговата. Разказа също и няколко смешки за художници и модели, и успя да накара съвършените загадъчни устни да се разтегнат донякъде. Ала времето минаваше и темите му за разговор се изчерпваха. За него това бе необичайно, не му се случваше почти никога. Сред приятелите си той се славеше като приказлив и имаше отлична памет за шеговитите истории. Нека ви разкажа нещо за едно момиче на име Бренда. Запознахме се в Мюнхен… „Да ме видеше отнякъде Зиглинде…“ Внезапно осъзна, че ще подлудее от желание към Бренда. Това го дразнеше, защото знаеше, че тя е изпратена да го „зариби“, а той не само бе налапал въдицата, а и я смучеше с наслада. Но не можеше да отрече, че онези типове, които и да бяха те, бяха направили правилен избор: Бренда беше най-изкусителната жена в живота му от много време насам. Разпалваше го безучастното й държане, умението й да не разкрива тайните си, като същевременно държеше открехната вратата пред него. Драги мои, да знаете само какво момиче… Все пак Маркус се мъчеше да не се издава. Не искаше тя да разбере, че толкова бързо е постигнала целта си. Но нима вече не го знаеше? Нима наситено сините точки не го наблюдаваха с някакъв подигравателен блясък?

— Не си немкиня, нали? — попита той по време на десерта.

— Не.

— Американка?

Тя отрече с глава.

— Ако не искаш, не ми казвай — подхвърли Маркус.

— Не ти казвам — отвърна тя.

— Изобщо не ме интересува откъде си.

Устните му трепереха. Нейните бяха като нарисувани върху дърво.

Побърза да плати и си тръгнаха. Пънкарят, обслужващ рецепцията на мотела, сякаш бе приготвил ключа едва ли не още преди да го види. Стаята беше малка и лъхаше на влага, но му беше все едно дали се намират в салоните на „Резиденц“ или в обществен клозет — не това го занимаваше в момента. Бутна Бренда навътре в тъмното и потърси с уста нейната. Тя с лекота се освободи от ласките му, огъна колене и започна да се спуска като в безтегловност по гърдите му. Досетил се за намерението й, Маркус изстена.

Не бе очаквал това. Мислеше си да продължи предварителната игра, докато тя се съблича, или да я разсъблече той сам, например на пода, както обичаше Кейт Нимайер. Художничката бе една от последните му трайни връзки и при посещенията й в Мюнхен се бяха любили в мотела на Маркус, в нейния хотел, дори веднъж в една от галериите на музея — картината и художничката слети в едно. Но Бренда бързаше твърде много. Маркус беше сигурен, че ще се взриви, преди дори да успее я докосне.

— Почакай — прошепна разтреперан. — Почакай малко…

Но опасенията му не се потвърдиха. Тя знаеше кога да спре и кога да усили ритъма, и кои точки не бива да докосва в началото. След обезсилващо въведение, устата на Бренда обви члена му като калъф от нажежена кожа, като в същото време дланите й, впити в бедрата на Маркус, го теглеха към себе си. Боже, момичето беше като вакуумна помпа. Кундалини, змията на сексуалната енергия, надигна късата си главичка вътре в него и запита какво става. Маркус стенеше, драскаше хоросана по стените, и после прехапа устни в невероятен миг на изстъпление. Когато всичко свърши, останаха все така, той с опряно на стената чело, поемайки недвусмисления вкус на собствената си кръв — устните му бяха пресъхнали от разтворителите и от хапането пукнатините се бяха разранили, — а тя на колене, също така поела вкуса на Маркус. Равновесието на сокове в устата на двамата се стори на Вайс израз на художествено съвършенство.

Бренда се изправи и Маркус запали светлините на малката стая.

— О! — рече. И добави: — Не беше лошо.

Не получи отговор. Да знаете само какво мълчаливо момиче. Очите на Бренда го наблюдаваха, без да мигнат, кръгли черни точки сред кръг от синя празнота. По устните й нямаше нито петънце. Съвършеното й, правилно очертано лице притежаваше силата на някакво отчуждение, някаква безвъзвратна освободеност от чувства и събития, и Маркус успя да намери само едно определение на това — символ. Внезапно Бренда му се стори символ, своеобразен архетип на неговите желания. Осъзна, че ако нещо не му достига у нея, то бе частица неповторимост, частица несъвършенство. В мозъка му се заредиха въпроси без отговори: за предпочитане ли беше личностното пред архетипа, несъвършеното пред съвършенството, емоционалното пред интелекта, естественото пред художественото? Когато си даде сметка, че за да го връхлетят всички тези размисли, бе достатъчно само едно смукане, той почти прозря трагизма на човешката съдба.

Опита да я целуне, но Бренда отстъпи назад.

— Няма ли да поседнем?

Преди тя да се отдръпне, Маркус бе успял за един бегъл миг да плъзне пръсти по прекрасната й кожа. Усети (макар да му се стори невероятно), че за първи път докосва голата повърхност — тя приличаше на бебешка кожа, но малко по-стегната от нормалното. Попрезряло бебе. По върховете на пръстите му остана едва различима точка (защото в края на краищата всичко се свежда до точка) леко лепкава мазнина. Според него Бренда не се бе намазала с крем, просто кожата й бе по-мазна от обикновено, нищо повече; знаеше, че има такива случаи. Запазват се млади завинаги. Тайната на вечната младост и на преждевременната смърт е една и съща — мазнината. Навярно от тази проста, безкрайно дребна причина произтича печалният факт, че завинаги млади остават единствено онези, които умират млади.

Ала в края на краищата светът едва ли бе толкова лош, щом природата бе способна да сътвори същество като Бренда. Маркус реши да й се порадва педя по педя през тази безкрайна нощ.

Спомни си, че има подръка малка бутилка „Балънтайнс“. Закрачи напред-назад из стаята, за да приготви чашите с уиски. Бренда се отпусна на единственото кресло и кръстоса крака. Можеше да достигне с ръка масичката, отрупана с препаратите за всекидневна употреба на Маркус: лосиони за моделиране на мастна тъкан, козметични кремове, комплекти контактни лещи, ароматизатори и бои за коса. Редом с разнообразните шишенца лежеше черна маска. Бренда я взе в ръка.

— Внимавай. Утре ще ми трябва — рече Маркус. Тъкмо поднасяше уискито, когато ненадейно се сепна. — По дяволите!

Току-що си даде сметка, че е забравил сака с боите (с каталозите и короната от пера, дявол ги взел!) в ресторанта на Рудолф. Но вече беше твърде късно да си го прибере. „Няма значение — рече си той — Рудолф ще го пази“.

Бренда върна маската на мястото й.

— Мислех, че участваш само в „Макс Ернст“.

Все още замислен за забравения сак, Маркус отвърна разсеяно:

— Не, наеха ме също и като заместник в творба на Джанфранко Джили, само във вторник. Утре следобед е мой ред. Всъщност дойдох в Мюнхен главно заради картината на Джили. Да ти налея ли още?

— Ако ще пиеш и ти.

Отговорът й допадна на Маркус и той наля две щедри дози. Нощта обещаваше да е дълга. „Утре на тръгване ще се отбия в ресторанта да си взема сака — помисли си той. — Няма никакъв проблем“.

— В коя галерия те е изложил Джили? — попита Бренда.

Той се готвеше да й поднесе обичайната лъжа („местя се от една в друга“), но впечатлен от спокойното държане на момичето, реши, че няма какво да крие.

— В никоя — рече.

— Откупен ли си?

— Да, от един хотел — усмихна се той („Моята най-голяма тайна!“, помисли засрамено). — Хотел „Вундербар“, сигурно го знаеш. От най-новите и най-скъпите в Мюнхен. Забележителен е главно заради украсата с хипердраматични творби. Днес това не е никаква новост, но когато го откриха, едва ли е имало друг подобен хотел в Германия. Аз съм картина в един от апартаментите. Как ти се струва?

— Чудесно, ако ти плащат както трябва.

Колко права беше! Само с едно изречение, Бренда му бе доказала, че няма от какво да се срамува.

— Плащат ми много добре. Всъщност какво от това, че съм в хотел. Аз съм професионална картина, все едно е къде ще ме поставят. Проблемът са наемателите. — Направи гримаса и отпи глътка. — Но, ако нямаш нищо против, да сменим темата.

— Добре.

Бренда не искаше нищо, не молеше за нищо, не проявяваше никакво любопитство. Държеше се като затворена кутия, а това подкопаваше защитата на Маркус.

— Е, какво като знаеш. Само не го обсъждай с никого, това никого не засяга. А представяш ли си кой е настанен в апартамента? Звучи като подигравка, но ги смятат за една от най-великите картини в историята на изкуството. — Той произнесе подигравателните думи с пресметното презрение. — Двете фигури от „Чудовища“ на Бруно ван Тиш.

Ако бе имал намерение да предизвика някакъв ответ у момичето, не бе го постигнал. Бренда седеше невъзмутимо, с кръстосани крака (какъв съвършен блясък на голите й бедра, почти като блясъка на разкошните й обувки — ако подражава на изкуството, природата е по-живописна от живописта, нали, Маркус?)

Той вече отстъпваше пред дълго потисканите чувства. Най-сетне бе споделил с някого неприятната страна на своята работа и не можеше да спре.

— Понякога с мен става нещо особено, Бренда. Не разбирам съвременното изкуство. Можеш ли да повярваш? Тази изложба — „Чудовища“… Сигурно си я виждала или си чувала за нея. През този сезон я показват в „Хаус дер Кунст“. Уверявам те, една от големите загадки на изкуството е защо създателят на „Цветя“ е решил след това да нарисува тази поредица… Живи змии в косите на момиче, болен на смъртно легло, някакъв изрод, двамата плувнали в лой престъпници — заради тях се правя на картина. — Той замълча и отпи още една глътка. — Недопустимо е произведение на изкуството да не разбира от изкуство, нали?

За миг тя сподели усмивката му. Сетне изведнъж лицето на Маркус помръкна.

— Но не е там въпросът, въпросът са онези два нереза. Принуден съм да ги понасям само по един ден седмично, но ми струва все по-голямо усилие… Като ги слушам, ми иде да… да повърна… Изглежда ми невероятно двама толкова извратени типове да са една от великите картини на всички времена, докато платна като мен трябва да красят техните стаи…

Обзет от внезапен гняв, той поднесе чашата към устните си и установи, че е празна. Бренда го слушаше, без изобщо да помръдне. Маркус малко се засрами, задето бе разтворил сърцето си по този начин пред непознато момиче (макар да не му се вярваше, в края на краищата Бренда си оставаше непозната). Загледа се в празната чаша и после вдигна очи към нея.

— Но защо да пропиляваме нощ като тази с приказки за работа? — рече той. — По мен още има боя. Ще взема един душ и веднага се връщам. Налей си уиски. Настани се удобно.

Бренда леко се усмихна.

— Ще те чакам в леглото.

Под душа Маркус Вайс изведнъж си спомни на какво му напомнят очите на Бренда — беше същият поглед като на „Венера Вертикордия“ от прерафаелита Данте Габриел Росети. В берлинския му апартамент на стената в салона висеше в рамка копие на тази картина. Богинята, с ябълка и стрела в ръце, гледаше право в зрителя, разголила едната си гръд, сякаш за да покаже, че любовта и желанието понякога се превръщат в заплаха. Маркус харесваше Бърн-Джоунс, Дънкан, Росети, Холман Хънт и други прерафаелити. По негово мнение нищо не можеше да се равнява на загадъчната красота на жените у тези художници, излъчването на святост, струящо от техните образи. Ала изкуството е по-малко красиво от живота, Маркус знаеше това или смяташе, че го знае, макар рядко да бе попадал на толкова осезаемо доказателство като Бренда. Никой от прерафаелитите не би могъл да създаде Бренда. Тъкмо по тази причина — предполагаше той, — в своя бяг към действителността животът неизменно изпреварва изкуството. Кой знае? Може би още не бе твърде късно за живота, макар за изкуството вече да не му оставаше време. Навярно животът го чакаше някъде пред него: деца, съпруга, улегнало съществуване — буржоазната нирвана, където човек може да си отдъхне завинаги. Да се порадваме за малко на живота, драги мои, поне тази нощ.

Излезе от банята и взе една кърпа. Свали етикета на картината на Нимайер, тъй като на другия ден нямаше да му е нужен. Пак имаше силна ерекция. Чувстваше се, ако това изобщо беше възможно, по-възбуден от преди, когато неудържимо бяха нахълтали в стаята. На всичко отгоре, питието никак не му се бе отразило. Беше сигурен, че ще запази порива си до зори, с момиче като Бренда това никак нямаше да е трудно.

Стаята отново тънеше в мрак, с изключение на процежданата през щорите слаба светлина от неоновите надписи по улицата. Маркус различи момичето в примигващата полусянка. Тя му бе обещала да го чака в леглото и наистина беше там. Лежеше увита до шия в чаршафите. Очите й гледаха в тавана. „Венера Вертикордия“.

— Студено ли ти е? — запита Маркус.

Не последва отговор. Бренда лежеше все така неподвижно, с очи, вперени в една точка в тъмнината. Не беше естествено такова поведение в началото на нова любовна игра, но Маркус вече свикваше с необяснимото й държане. Пристъпи към леглото и облегна коляно на ръба.

— Искаш ли да те опознавам малко по малко, да те изненадвам? — усмихна се той, наведе се и се подпря на ръце.

Последва нещо, което в момента Маркус едва можа да повярва. Лицето на Бренда потрепна и се залюля, изви се под невъзможен ъгъл, като покров, разстлан върху трупа. След това се раздвижи. В действителност то се свлече към ръката на Маркус като пихтиеста мишка, като дребно животинче миг преди смъртта си. Изминаха няколко неподвластни на разума секунди, чудесни за описване в многобройните смешни истории на Маркус. Нека ви разкажа за деня, когато лицето на Бренда се отдели и се насочи към ръката ми. Биваше си го усещането, драги мои. Маркус гледаше разплутата съвкупност от нос, устни и празни очи, понесла се надолу по възглавницата към дланта му. Той отдръпна ръка, сякаш бе усетил болка от изгаряне, и нададе глух стон на ужас, докато най-сетне установи, че пред себе си вижда нещо като маска от пластмаса, вероятно серубластин. Куха и безжизнена, върху възглавницата лежеше буйната руса коса, привързана на опашка, нелепа като покрив без стени.

Нека ви разкажа за деня, когато Бренда се превърна в топчица, в грахово зърно, в дреболия, в Нищо. Ще ви разкажа за ужасния ден, когато Бренда се превърна в точка от микрокосмоса.

Маркус отметна чаршафите и откри, че това, което бе взел за тялото на момичето, бяха само дрехите й (жакетчето и полата, дори обувките), усукани и безформени като парцали. Такива шеги си правят учениците, за да оставят впечатление, че някой спи под одеялото.

Ала маската… Маската беше необяснима.

От разтърсилите го тръпки зъбите му затракаха.

— Бренда… — промълви той в тъмнината.

Маркус чу шума зад гърба си, но бе коленичил гол върху леглото и се възпротиви твърде късно.

Линии.

Тялото й бе сноп от линии. Косите — меки криви с дължина до тила. Очите — елипси с вписани в тях окръжности. Концентричните кръгове на гърдите. Мъничката чертичка на пъпа. Половият орган — отпечатък от крачето на чайка. Клара прокара длани по кожата си. Вдигна дясната ръка към шията, спусна я по вдлъбнатината между гърдите и по тесния коремен мускул. После обгърна извивката на бицепсите. На пипане всичко беше ново. Усети се малко по-жива: меки повърхности, готови да бъдат мачкани и променяни; очертания, способни да забавят движението на ръката, сладостни плетеници, примамливи за пръстите и за насекомите. Докосването придаде на тялото й обем.

Доплака й се, както при раздялата с Хорхе. Какво всъщност виждаше? Кожа като жълт седеф. Предположи, че въображаемата сълза, спускайки се по отвеса от клепача до ъгълчето на устната, също би прокарала линия. При все това Клара не усещаше тъга, макар да не изпитваше и щастие. Желанието й да заплаче бе породено от някаква безцветна емоция, линейно чувство, несъмнено изискващо по-подходящо определение в бъдеще. Намираше се в началото, на стартовата линия (колко точна дума) — окръглено тяло, озовало се в света на геометрията в очакване на художник, който да се спре на него, да му нанесе сенки и да му придаде своеобразие. А оттук насетне — какво? Трябваше да чака, за да узнае.

Иначе сегашното й състояние можеше да се окачестви като безтегловно. Имприматурата я бе освободила от баласта. Едва долавяше себе си. Беше чисто гола, но не усещаше студ, нито хлад, нито каквото и да било възприятие, свързано с понятието за температура. Въпреки неудобствата на пътуването, тялото й беше гъвкаво и заредено с енергия — сякаш огъната на две или изпъната на пръсти тя си бе отпочинала. Тайнственото съчетание от таблетки, които бе започнала да приема по указание на F&W, зачеркваше физиологията. Струваше й се прекрасно, че не се мята, разкъсвана от дилемите на простия къс месо. За последен път бе ходила в тоалетната преди повече от дванайсет часа. От събота насам не бе хапвала залък, но нищо не я подтикваше да се храни. Нито се притесняваше, нито беше спокойна — просто чакаше. Душата й бе изцяло в проект. За първи път в живота си Клара се възприемаше като истинско платно. Дори не платно — възприемаше се като сечиво. „Чук, вилица или револвер — рече си тя — биха я разбрали по-добре от човек“.

В главата й цареше пълна яснота. Невероятна яснота. Да мисли бе все едно да съзерцава вълнистия кръгозор на пустинята. Това също я изпълваше с радост. Естествено, Клара нямаше амнезия — тя помнеше всичко, но паметта нямаше никаква власт над нея. Паметта си беше на разположение там, в добре подредената библиотека (при желание можеше да се отдаде на спомена за родителите си, за Вики, за Хорхе), ала за да живее не й бе нужно да разлиства миналото си. Забележително усещане — беше различна, без да престава да е тя самата.

Къщата тънеше в тишина. Клара не знаеше къде са я настанили, след като самолетът се приземи на летище Схипхол в Холандия. Вероятно се намираше някъде недалеч от Амстердам. Полетът бе продължил час или малко повече, но един час се точи дълго, ако сме с превързани очи и не сме в състояние да се движим. Въпреки това времето и тялото на Клара се бяха сприятелили и тя почти не бе изпитала несгода.

Бе пътувала като художествен материал. Случваше й се за първи път. Всъщност веднъж, още като съвсем младо девойче, в The Circle я омотаха с найлонови въжета, превързаха й очите, опаковаха я с подплатена хартия в картонен кашон и я обозначиха като „Проба за обезличаване“ — задачата й бе бъдещото платно да усвои ролята си на вещ. Но сега бе съвсем друго — ставаше дума за истински материал за произведение на изкуството. Законът приемаше за „художествен материал“ всяко платно с вече поставен етикет, преминало през имприматура, дори все още да не е нарисувано. При всички досегашни делови пътувания я представяха като човек — подлагаха я на имприматура едва на мястото на изложбата. По такъв начин художниците избягваха транспортните разходи, опасността от повреди и съответните мита по границите. Изтичането на художествени произведения под формата на лица, изпращани като обикновени пътници, а след това рисувани в друга страна, все още не представляваше квалифицирано престъпление и се налагаше спешно да се предприемат законодателни мерки в този смисъл. Но ето че сега я превозваха като художествен материал според всички необходими условия.

Клара не успя да огледа отвън десетместния самолет, изпречил се пред нея в края на коридора, по който я поведе мъжът с униформа. Вътре в кабината я очакваше работник в оранжев комбинезон. Той изобщо не се обърна към нея по име и всъщност почти не я заговори (тъй или иначе не знаеше испански). Пое я с ръкавици (след имприматурата всички я пипаха с ръкавици) и й помогна да полегне на носилката, вдигната до четирийсет и пет градуса под главата, опасана отвсякъде с надпис FRAGILE — чупливо, — като буквите запълваха изцяло тапицерията по дебелина. Повдигнаха краката й на възглавничка и това я накара да присвие колене. Не бе нужно да се съблича (да свали горнището и миниполата). Напротив, мъжът я обви в допълнителен найлонов саван, подобен на свободна туника без ръкави, и я украси с предупредителни лепенки на холандски и английски. Свали й само обувките. Прикрепиха тялото й към носилката с осем изключително меки разтегателни връзки: една на челото, две под мишниците, друга на кръста и още четири — на китките и глезените. Когато ги поставяше, работникът съобрази, че на дясната китка и десния глезен етикетите трябва да останат отгоре. Той проговори едва когато й надяваше маската, много подобна на тези, които раздават на пътниците, за да спят по време на полет.

— Пази очи — рече той.

До момента на приземяването никой повече не й продума.

По време на пътуването мракът се разкъса само за няколко мига: отместиха маската и й поднесоха дълга отвесна линия, вкарана в плътно затворена пластмасова чаша. Тя отпи, макар да не изпитваше жажда. Беше плодов сок. Установи, че наоколо, в кабината и на земята, се бе свечерило. Докато поддържаше чашата, за да й е по-лесно да пие, работникът провери дали ластичните връзки под мишниците, на кръста и на китките не са твърде стегнати. После промени положението на етикетите, за да не я протрият. Друг служител огледа корема й с медицинска лампа. Охлабиха леко средната връзка. Тя не помръдна (макар че можеше), защото нямаше нищо против да остане в едно и също положение през целия ден. Когато приключиха с наместването, отново й надянаха маската.

Усети приземяването както нероденото бебе би възприело спускането на майката с виенско колело. Така Клара си даде сметка, че вътре в тялото ни неведомо устройство долавя посоките, изкачването и спускането, ускорението и спирането. Нещо като съзнанието на стрела или на линия, тъй да се каже. Инерцията я подхвана с цялата си мощ като опитен танцьор — напред, после назад… Най-накрая неудържимият буфер на колесника се вкопа в земята.

— Внимание… Стъпало… Внимание… Стъпало…

Придържаха я за лактите, докато слизаше по стълбичката. Полъхът на вечерния ветрец й разкри близостта на Амстердам. Холандия я опипа по бедрата, повдигна краищата на найлоновия покров, погали я по корема и по затопления гръб. Почувства обещанието в този радушен прием от страна на безсрамната и студена Холандия, проникната от мириса на газьол и реактивни мотори. Въздушната струя отметна наляво етикета на шията й.

Бяха спрели в самия край на летище Схипхол. Мигащи светлини изграждаха декорите. В подножието на стълбичката чакаше нов служител с товарна количка, от тъй наречените „капсули“. Клара бе виждала такива колички и преди, но нямаше личен опит с тях. Всъщност си беше покрита носилка, много подобна на самолетната, но с изправена облегалка, с покривало от пластмаса с отвори за дишане и с още предупредителни лепенки. Когато спуснаха покривалото над главата й, шумовете заглъхнаха, но нищо не й пречеше да гледа през найлона. Бяха й свалили маската. Чувстваше се много по-удобно отколкото в самолета (можеше, например, да протегне крака), но това преимущество не й направи особено впечатление. Служителят застана отзад и започна да я бута.

Изминаха няколко метра по посока на ниска сграда, очертана в дълги прави линии, а зад нея се извисяваше стройната линия на контролната кула. Върху фасадата на ниското здание блестяха компютърните печатни букви на надписа: Douane, Tarief — митница. Облечени в туники тела, мускули, голота, оранжеви и сини етикети на шиите, лица без вежди, лъскава от имприматурата кожа, коси в цветовете на дъгата, плешиви огладени глави, млади момичета и момчета, юноши, деца, красиви чудовища, събрани на открито в мрака на мигащите светлини, все още незавършени канонични образи, все още немоделирани модели (забеляза неописуемо създание на инвалидна количка, бръснато, преминало през имприматура — то обърна глава, за да я изгледа на минаване, с вид на упоено с наркотик извънземно) чакаха на опашка, за да минат през митницата. Много от тях бяха пристигнали дотук на групи, дори без охрана, тъй като прехвърлянето им не изискваше особени съоръжения. Клара остана възхитена от засилената търговия с художествени произведения в Холандия. Подобно нещо нямаше в Испания, където липсваше миграционно законодателство в областта на изкуството, както в редица други области. Колко ли би струвала всяка от тези творби? Най-евтината, пресметна тя, сигурно възлизаше на не по-малко от хиляда долара.

Вкараха капсулата направо в сградата, без да чака ред. Отвътре помещението приличаше на хангар с транспортни ленти и дълги маси за митническите проверки. Митничари в сини униформи повтаряха с вдигната ръка кратките си нареждания. Всичко бе подробно и точно разработено, предвидено и предписано. Спряха край една от масите. Формалностите се оказаха прости — подпечатване на формулярите, проверка на етикетите. След това я преместиха в съседна стая. С вдигането на покривалото в обонянието й връхлетя смес от мъжки и дамски парфюми. Очакваха я мъж и жена, усмихнати, мълчаливи, с добре съчетани с цвета на дрехите им хирургически ръкавици, със съответните тъмносини пропуски на реверите (отдел „Консервация“, припомни си тя). Стаята приличаше на офис — маса, столове, два изхода, отворена врата. Някой затвори вратата и за секунда й се стори, че сякаш е оглушала.

— Как се чувствате? Добре ли сте? Името ми е Бригите Паулсен, а колегата ми е Мартин ван дер Олде. Можете ли да се изправите? Спокойно, не бива да бързате.

В първия момент внезапно нахлулият в слуха й напевен испански малко я изненада. Клара смяташе, че ще се отнасят към нея както дотогава, като към обикновен материал. Изведнъж проумя причината за оказаното й внимание. Посрещачите бяха от отдел „Консервация“, а те винаги се стараеха творбите да се чувстват уютно. Тя спусна босите си крака на пода — след имприматурата ноктите й отразяваха светлините от тавана — и без никакво затруднение се изправи съвсем самичка.

— Добре съм, благодаря — рече тя.

— Господин Пол Беноа, директор по консервационната дейност във фондация „Бруно ван Тиш“, изрази съжаление, че не може да ви посрещне лично и ми поръча да ви приветствам с добре дошли в Холандия — обяви жената. — Добре ли пътувахте?

— Много добре, благодаря.

— Аз малко испански — намеси се русият мъж и пламна от червенина. — Извинете.

— Не се безпокойте — каза Клара.

— Нуждаете ли се от нещо? Желаете ли нещо? Искате ли да кажете нещо?

— В момента се чувствам добре и нямам никакви желания — отвърна Клара. — Много ви благодаря.

— Ще позволите ли? — Момичето хвана етикета на шията й.

— Извинете — рече мъжът и с облечената си в ръкавица лява ръка повдигна лакътя й, а с дясната свали етикета от китката.

— Sorry — обади се трети посрещач (не го бе забелязала дотогава) и се наведе, за да поеме етикета на глезена й.

„Всъщност е приятно понякога да се отнасят с теб като към човешко същество“, помисли си Клара. Всички създания във Вселената и повечето естествени и изкуствени предмети са благодарни за оказаното им внимание, затова Клара не се засрами от мисълта си. Лазерните лъчи се плъзнаха като драскотини (успоредни червени линии) по правите линии на баркодовете на трите й етикета. По време на проверката тя застана усмихната и неподвижна, загледана в жената — направи си извода, че е хубава, но е гримирана в много тъмни цветове; освен това бе прекалила с ружа и създаваше впечатлението, че са я удряли по бузите. Разсъблякоха я — измъкнаха през главата й найлоновата подплатена туника и свалиха горнището и миниполата. Отраженията от лампите на тавана се плъзнаха по кожата й като змиорки от светлина.

— Добре ли се чувствате? Вие ли ви се свят? Уморена ли сте?

Момичето говореше испански по „Берлиц“, докато измерваше пулса й с леки като пинсети пръсти. Когато никой в стаята не говореше, от съседните помещения долитаха въпроси на друг език. Дали бяха пристигнали много материали? Кого ли приемаха едновременно с нея? Много й се искаше да види.

Извадиха още апарати и я прегледаха с нещо като писукащи мобилни телефони. Клара заключи, че проверяват дали тялото й е непокътнато. Подмишниците, ребрата, хълбоците, бедрата, задколенните ямки, корема, срамната кост, лицето, косата, дланите, стъпалата, гърба, опашната кост. Уредите не я докосваха — приличаха на щурци с червени очички, запели в един тон, докато се носеха във въздуха на два сантиметра от кожата й. Тя им помагаше — повдигаше ръце, отваряше уста, раздалечаваше бедра. За миг я обзе ужас, когато се запита какво би станало, ако откриеха в нея някакво несъвършенство. Щяха ли да я върнат обратно там, откъдето беше дошла?

Групата бе нараснала с още един мъж, застанал встрани, до вратата в дъното; опрян на стената със скръстени ръце, той сякаш изчакваше останалите да приключат, за да се намеси. Косата му бе платиненоруса, челюстта му бе твърдо очертана, а очилата му бяха с огледални стъкла. Приличаше на гневен ариец и сигурно беше тъкмо такъв. В дясното му ухо бе разцъфнал кабел на слушалка. Клара забеляза червения пропуск на ревера — беше служител по сигурността. „Добре е да ги науча: тъмносиният пропуск е на Консервацията, червеният е на Сигурността, а пропускът на отдел «Изкуство» е тюркоазносин…“

— Всичко е наред — обяви жената. — От името на фондация „Бруно ван Тиш“ ви желая приятно прекарване в Холандия. Моля ви, при всяко съмнение или затруднение и винаги, когато се нуждаете от нещо, се обръщайте към нас. Ще ви предоставим телефон за връзка с отдел „Консервация“. Може да звъните по всяко време на деня и нощта. Колегите ще се погрижат за вас с най-голямо удоволствие.

— Благодаря.

— Сега ви оставяме в ръцете на отдел „Сигурност“. Нека ви предупредя, че техните хора няма да разговарят с вас, тъй че не си губете времето с въпроси. Но нас можете да потърсите винаги.

— А отдел „Изкуство“? — запита тя.

Ефектът на тези прости думи я изуми. Жената разтвори широко очи, а мъжете се обърнаха към нея и започнаха да й правят знаци; дори на устните на служителя по сигурността се появи тънка усмивка. Заговори жената:

— Отдел „Изкуство“ ли? О, техните сътрудници правят каквото си искат. Те се занимават със свои задачи, но никой от нас не знае, а и не би могъл да знае точно какви.

Клара си спомняше продължителното мълчание по телефона, когато я изопваха, и точките в договора, който бе подписала.

— Разбирам — рече тя.

— Не, не — отвърна неочаквано жената. — Никога няма да разберете.

Връчиха й найлонови терлици и тя побърза да ги обуе. Бяха одобрили цялостното й състояние и трябваше да се пази от повреди в последния момент. После отново й нахлузиха найлоновата туника. Клара забеляза, че не й връщат горнището и полата, но й беше все едно. Туниката меко обгръщаше голото й тяло. Служителят по сигурността тръгна напред и Клара бавно го последва, а найлонът зашушна при всяко нейно движение. Излязоха през вратата в дъното. Прекосиха съседната стая и, докато примигна, тя бегло различи край себе си гол старец с жълти етикети след имприматурата. Очите му блестяха. Дощя й се да спре за миг и да се запознае с него, но служителят по сигурността невъзмутимо се отдалечаваше. Скоро излязоха навън и се озоваха на тих частен паркинг. В колата, определена за нейното пътуване, имаше предостатъчно място. Беше тъмна на цвят камионетка с една врата отзад и две отпред. Отзад нямаше прозорци, тъй че творбата бе защитена от любопитни погледи. Освен това задните седалки бяха подвижни и всички, освен нейната, бяха извадени, тъй че пространството се оказа още по-широко. Клара разполагаше с място, за да полегне и да се изпъне на пода, без краката й да докоснат водача, но служителят по сигурността я привърза към подлакътниците с четири предпазни колана и тя не можа дори да отлепи гръб от облегалката.

Пътуването бе кратко като сън. В предното стъкло се мяркаха зелени правоъгълници с указателни надписи: „Амстердам“, „Харлем“, „Утрехт“ — стрелки, линии, светещи знаци. Нощта бе нарязана от прелитащите край тях стълбове на електропроводите, или може би на телефонните кабели. Служителят по сигурността шофираше мълчаливо. Не след дълго Клара разбра, че не се насочват към Амстердам. Светлините, грейнали пред очите й на излизане от летище Схипхол, започнаха да оредяват, а това несъмнено означаваше, че са се отклонили от шосето. Намираха се насред полето. Студена топка присви стомаха й. За миг Клара се поддаде на нелепи мисли. Нима се отправяха към Еденбург? Нима Майстора щеше да я приеме още същата вечер? Ами ако всичко бе сън и нямаше да я рисува Ван Тиш, както се бе надявала, откакто осъзна какви хора я бяха наели? Упрекна се за бълнуванията си. Добрата картина не биваше да се вълнува. Клара имаше значителен опит, бе двайсет и четири годишно платно, за Бога, бе направила първите си стъпки в The Circle и три пъти я бе рисувал Брентано. Осем години в занаята са предостатъчен срок, за да не хлътнеш в клопката на собствените си нерви, нали така? Не, не си казвай: „Ще опитам да се успокоя“. Длъжна си да останеш чужда на всичко, което се случва. Какво препоръчваше Мария Монфорт? Да бъде като насекомо. Като същество, неосведомено дори за собственото си име. Чисто и просто ленено платно, изтъкано от бели линии. Някой бе казал някога, че спомените са линии върху бяло поле: хайде тогава да ги заличим, да станем други, да не бъдем.

Клара не знаеше колко време е изминало, когато си даде сметка, че камионетката намалява скоростта. Край тях в светлината на фаровете пробягаха бледи дръвчета. Пътека. Мимоходом съзря колички, гребла, кофи, разни инструменти — напомниха й градинските сечива на баща й лятно време в Алберка. Служителят по сигурността спря колата пред някаква ограда. Слезе, отвори портата, върна се в камионетката и подкара навътре. Малко след това паркира и развърза коланите на седалката на Клара. Още щом стъпи с найлоновите си терлици върху чакъла, тя разбра, че очевидно не се намират в Еденбург. Мястото не приличаше и на никой друг град. Фаровете осветяваха нещо като зеленчукова градина. Вляво и вдясно се долавяше присъствието на нощта, несъвършена, опитомена, изтъкана от линии, издаващи близостта на жилища или фабрики, или пък на някакво малко летище или селце. Беше хладно и вятърът задърпа краищата на туниката й. Луната висеше в небето като изрязана крива тел. Усети ухание — лъхаше на гора и блато. Ароматът на земя се превърна в осезаемо възприятие в устата й, сякаш усещаше вкуса му. Отметна кичур коса от очите си без мигли. В краката й, върху чакъла, лежеше нейната собствена сянка, плътна и тъмна.

Служителят по сигурността я изчака и заедно се отправиха към къщата — едноетажна, с дървена веранда и някак си неопределен облик, сякаш постройката чакаше нейното пристигане, за да започне да съществува. Щурците излъчваха вечерните си предавания по морза. „Сигурно на разсъмване всичко ще е много красиво, но сега е доста страшно“, помисли Клара. Изкачиха се по късата стълба и чаткането на обувките на мъжа по дървените стъпала й напомни филм на ужасите, който бяха гледали с Габи Понсе преди много години.

Проблеснаха ключове. Вътре миришеше на ароматизатори за баня. Влязоха в малък вестибюл — вдясно имаше стъпала, а вляво се виждаше затворена врата. Клара веднага забеляза, че ключовете за всички лампи бяха поставени при входа. Мъжът ги натисна, стаите се изпълниха със светлина; оттатък стъпалата се разкри нещо като салон: бели стени, врати в естествен цвят, голямо огледало в цял ръст на подвижна рамка, под от бели дъски. Скоро тя установи, че такъв е подът в цялата къща. Черните линии на цепнатините между белите летви му придаваха вид на калиграфска хартия или упражнение по перспектива за изобразяване на различни ракурси. Затворената врата вляво водеше към най-обикновена кухня. Втората част на салона се простираше до края на къщата като продължаваше и покрай кухнята. Диван, избелял килим (тъмночервен в миналото?), малка ракла с три чекмеджета и телефон отгоре, и още едно огледало в цял ръст, изчерпваха цялата мебелировка. В двете огледала, поставени едно срещу друго, се раждаше безкрайността. На стената имаше само едно украшение — средно голяма снимка в рамка. Впрочем, снимката беше много особена — разкриваше главата и част от тялото на мъж, застанал гърбом към зрителя, на черен фон. Тъмната подрязана коса и сакото се сливаха с околния мрак, тъй че се открояваха единствено ушите, полумесецът на врата и краят на ризата. Фотографията й заприлича на сюрреалистична картина.

Спалнята беше вдясно — просторна стая с небесносин дюшек на пода, без гардероби или нощни шкафчета. Врата към тоалетната, подготвена за хипердраматични занимания. Зад вратата висяха няколко халата.

Служителят по сигурността просто сновеше насам-натам. Нямаше вид, че я развежда из къщата; сякаш по-скоро я оглеждаше за себе си. Когато надникна в банята, Клара долови нечия сянка зад гърба си. Беше мъжът. Без да продума, той се наведе и хвана долния край на найлоновата й туника. Тя се досети какво възнамерява да направи и вдигна ръце, за да го улесни. Мъжът измъкна найлона, сгъна го и го прибра в торба. После отново се наведе, свали й терлиците и ги напъха при туниката. Тръгна си с торбата под мишница. Тя чу стъпките му по дървения под, изскърцването на вратата, щракането на ключалката. Пое си дълбоко въздух, заслушана в сбогуването на отдалечаващия се мотор. Излезе от спалнята и погледна през един от предните прозорци — успя да зърне само как пергелът на фаровете чертае успоредни линии в тъмнината. Сетне настана мрак.

Клара беше сама. Беше гола. Въпреки това нищо не я притесняваше.

Изкачи стъпалата на вестибюла и огледа вратата. Заключена. Провери прозорците — резултатът бе същият. Огледа прозорците на цялата къща и някаква задна врата, която откри в салона, и установи, че и те не могат да се отворят без ключ. Предпочете да го възприеме по друг начин: не бяха я заключили — пазеха я. Не беше сама — беше единствена.

Единствена и добре пазена в заключената къща.

Беше ценен предмет.

Отиде в салона и се отправи към телефона, безжичен модел. Вдигна слушалката. Пълна тишина. До апарата забеляза тъмносин правоъгълник — картичка с изписан на нея номер. Предположи, че е номерът на отдел „Консервация“ („Може да звъните по всяко време на деня и нощта“), но от него нямаше никаква полза, ако телефонът беше повреден. Потърси кабела и лесно откри къде потъва в съответната розетка. Опита отново, натискайки бутоните напосоки — слушалката не даваше признаци на живот. Тогава набра номера от картичката. Когато пръстът й натисна последния бутон, прозвуча сигнала. Ето какво било, телефонът работел според случая. Затвори. Веднага й стана ясно в какво положение се намира.

Може да звъните, но само на нас.

Разбира се.

Огледа цялата тази тишина, цялата празнота върху разчертания под. Къщата представляваше безименна голота, като нея самата. Прокара ръце по бедрата си, невероятно меки след имприматурата, и по коравите етикети, привързани към тялото й, като в същото време се оглеждаше наоколо. Трябваше да започне от нулата, намираше се точно там — в началото на всичко, огладена, омекотена, сведена до най-малкото възможно изражение, облепена с етикети.

Тъй като нямаше какво друго да прави, пристъпи към едно от огледалата.

Тогава именно откри, че тялото й е само сноп от линии.

Баща й надвеси над нея бледо ъгловато лице с разкривени от близостта черти — величествения нос, големите квадратни очила, в чиито стъкла тя можеше да огледа собственото си удължено копие, — и й заговори с глас, сякаш съхранен на запис от далечното минало:

— Какъв тъжен живот, какъв тъжен живот, наистина не разбирам защо съм се родил. А ти разбираш ли? Бих искал да имам цел, предначертание като теб, за да проумея защо съм се родил и преди всичко защо съм умрял, дъще. Колко тъжно. Защо си отидох още толкова млад, преди да те опозная напълно. Бих искал да знам, защо те изоставих толкова рано, защо не мога да живея близо до теб. Може би всичко това и горчивата раздяла се дължат на необходимостта да си подготвена, защото камерите те чакат, сцената е готова, сценарият вече е написан, светлините… Виж какви ярки светлини… Всичко е за теб, ненагледна моя дъще. А лицата, които те преценяват, които те наблюдават — режисьорът, продуцентът, гримьорът… Хайде, излизай на сцената. Гледам те, гледам те и вече не мога да затворя очи. Искам да ти се нагледам веднъж завинаги, дъще.

Тогава баща й изплезва език и облизва няколко пъти горната си устна. Съвсем малък език от прави линии — ту се появява, ту изчезва с главозамайваща бързина.

Когато се събуди, Клара бе на път да се разплаче, ако вече не бе плакала — трудно е да се разбере това при отсъствието на издайническите сълзи. Помнеше съня си съвсем отчетливо, макар да не й бе ясно какво означава. Тя сънуваше баща си много често, образът му никога не напускаше съзнанието й и редовно я посещаваше. Веднъж и чичо Пабло й бе признал, че го сънува. Обясняваше го с простия факт, че баща й е мъртъв. „Мъртвите бързат да се появят, докато сънуваме“, казваше й той. И добавяше, че вечният живот се състои тъкмо в това — да населяваме сънищата на другите хора.

Клара бе полегнала върху дюшека в спалнята, в мръсната светлина на разсъмването. Изправи се и забеляза гипсовата белота на стената пред очите си и линиите на дъските по пода. Все още бе гола и етикетите висяха на нея, но нито липсата на дрехи, на чаршафи и одеяла, нито трите картончета, привързани към тялото й, бяха нарушили паметните мигове на отдиха. Седна на дюшека с крака на пода и се замисли какво следва да направи.

Тогава чу гласовете.

Долитаха от салона. Бяха поне двама души и разговаряха на холандски. Смееха се, възклицаваха. Вероятно именно те я бяха разбудили на влизане.

Едва ли бяха служители по консервацията или по сигурността. Навярно бяха работници, изпратени да поставят някакво приспособление, или хора от службата по чистотата (каква глупост). Също тъй вероятно бе да става дума за първата хипердраматична репетиция, някоя сцена с нейно участие без предварителна подготовка. Или пък самият художник, главният, който я бе наел, пристигаше с група помощници, за да изпробва материала лично. Тъй или иначе трябваше да се подготви.

Влезе в банята, отиде по малка нужда (пикочният й мехур бе препълнен, но тя почти не го бе забелязала) и внимателно се почисти с влажни хартиени кърпички. След това наплиска лицето си с вода, приглади коси (напълно ненужно — лицето й бе чисто и блестящо, а косите й в безупречно състояние) и вниманието й неволно се отклони в мисли за рокли, накити, за начина да се представи пред непознатите, за подходящи и неподходящи съчетания на цветовете в облеклото й, докато изведнъж спомни, че не се намира у дома си, а на неизвестно място в Холандия и че независимо от всичко тя е платно с етикети, следователно е длъжна да се яви без да променя вида си, които и да бяха новодошлите. Пое дълбоко въздух, прекоси спалнята и отвори вратата.

В салона крачеха напред-назад двама мъже.

Единият, по-възрастният, прегърбен под тежестта на мушамен чувал, мина край нея, без да й обърне внимание. Косите му бяха редки и носеше мръсна фланелка и джинси. Ръцете му бяха дълги и космати, почти маймунски. Зад дебелите стъкла на очилата очите му приличаха на насекоми, запечатани в кехлибар. Но очите на Клара се спряха преди всичко на тюркоазната картичка, окачена на фланелката му. Отдел „Изкуство“, съобрази тя и потръпна. За първи път виждаше представители на този строго подбран затворен кръг. Дъхът й замря, както се случва с вярващия в присъствието на великите пророци на неговата религия. Сътрудници от отдел „Изкуство“ на самата фондация „Ван Тиш“, сътрудници на Майстора и на Джейкъб Стейн! Не си ги бе представяла такива, с толкова обикновени лица, с едва ли не раздърпан вид, ала усещаше как при вида на тюркоазния пропуск сърцето й бие по-силно.

Вторият мъж изглеждаше съвсем млад. Току-що бе оставил своя сак на килима и отваряше капаците на задните прозорци — в салона нахлу цветът на утрото. Младежът каза нещо на холандски и се обърна. В този миг погледът му се натъкна на Клара, изправена на прага. Загледа се в нея. Тя леко се усмихна, но реши, че изобщо не е уместно да се представя. В това време по-възрастният мъж пусна чувала на пода, разтърка ръце и също я видя. Двамата впериха очи в нея.

— Виж ти, виж ти — рече младият на испански и пристъпи няколко крачки към нея.

Беше висок, с мургава кожа и черна къдрава коса, подстригана като четка. На Клара лицето му се стори много привлекателно — гъсти, добре очертани вежди, оформени на черта бакенбарди, мустаци и къса брада като във филм за мускетари. Носеше африкански нанизи, обеци, кожени гривни на китката и по-нагоре по ръката. Значките по жилетката му съдържаха поредица от призиви на холандски. Редом с него възрастният мъж изглеждаше като гърбав грозен прислужник. Разликата между двамата едва ли можеше да е по-голяма.

Мъжете размениха няколко фрази на холандски, сочейки към Клара. Изправена до вратата, тя остана неподвижна и невъзмутима, без дори да понечи да прикрие голотата си.

Когато двамата приключиха краткия си разговор, младият пъхна ръка в джоба на джинсите. Извади нещо като клещи с много остри извити върхове и се приближи към нея с усмивка. Клара неволно отстъпи крачка назад.

— Когато човек поеме в ръка нещо за първи път — рече младежът на напевен, южноамерикански испански, докато поднасяше клещите към шията на Клара, — най-напред сваля етикетите.

Едно по едно трите жълти картончета попадаха в нозете й — шляп, шляп, шляп.

Клара стегна коремните мускули, за да може Херардо да очертае до пъпа й осмата отвесна линия. Младежът бе с гумени ръкавици, а на врата му висеше маркер, за да отбелязва върху кожата й номерата на цветовете. Той взе маркера и почти без опора за ръката нарисува някаква завъртулка, подобна на пеперуда, под осмата линия — 8. След това свали ръкавиците и включи часовниковия механизъм.

Цяла сутрин бяха прекарали в това занимание. Клара лежеше по гръб върху раклата до един от прозорците, с ръце под врата и увиснали надолу събрани нозе. Чувстваше се леко изненадана. Винаги бе смятала, че художниците от фондацията рисуват само под въздействие на внезапните си пориви, като Басан или Вики, ала сега двамата мъже изпробваха цветовете по тялото й търпеливо и мудно. Рисуваше я Херардо: отпушваше съответното шишенце, вземаше проба с показалеца, очертаваше линия върху корема й, а под линията нанасяше номера. След всеки три-четири линии включваше малък часовников механизъм и я оставяше сама, изчаквайки цветовете — различни тонове на розовото — да изсъхнат. След това се връщаше, отваряше поредното шишенце и всичко се повтаряше.

Не й бяха казали имената си — прочете ги на тюркоазносините пропуски, до снимките. Младият беше Херардо Уилямс. Възрастният — Юстус Ул. Клара предположи, че те са просто помощници на главния художник. Херардо говореше много добре испански, макар и с известно англосаксонско произношение. Тя помисли, че може да е колумбиец или перуанец. Ул изобщо не й говореше, но я гледаше и се отнасяше към нея по доста по-неприятен начин от Херардо.

Невидимо насекомо се блъскаше в стъклото на прозореца между тялото й и слънцето — сянката му бе линия, късо тире върху пълната й голота.

Часовниковото устройство иззвъня и Херардо се върна.

— Когато уточним тоналността, ще направим проби в цял ръст — рече й той, докато избираше и отваряше следващото шишенце. — Ще използваме поресто трико, по-бързо е. Слагала ли си някога поресто трико?

— Да.

— О — усмихна се той. — Бях забравил, че работя с експерт.

— Не съм никакъв експерт, но от доста години съм…

— Не говори… Мълчи. Изпъни се още. Протегни ръце над главата, със събрани длани, сякаш си стрела. Така.

Почувства хладината на пръста му да се плъзга по корема й. Сетне усети маркера. Затвореше ли очи, Клара можеше да отгатне номера по кожните усещания: завъртане, линия, спиране. Докато пишеше, на моменти той докосваше с лакът венериния й хълм.

— От Мадрид си, нали? — запита Херардо, докато отваряше друго шишенце боя. Тя кимна утвърдително. — Представяш ли си, никога не съм бил в Мадрид. От Испания познавам само Барселона. Трябва някой път да се разходя до Мадрид.

— Ти откъде си?

— Аз ли? Оттук-оттам. Живял съм в Ню Йорк, в Париж, сега в Амстердам…

— Но говориш испански много добре.

Изпъната върху раклата, тя го видя да повдига едната си вежда в израз на скромност. „Умира да го хвалят“, мина й през ум.

— О, драга, аз всичко правя много добре.

Изявлението му не й прозвуча като шега.

— Добре де — рече тя.

— Е, всъщност баща ми е от Пуерто Рико… Това проклето шишенце не иска да се отвори. Стеснява се. — Клара се усмихна и помисли: „Кое ли шишенце може да устои на Д’Артанян“. Видя го да се мръщи, да почервенява от усилието, да прави гримаси. Мускулите на ръцете му се издуха като балони.

— Уф, готово. — Докато вземаше проба с пръст (телесно розово като предишните — разлика трудно се забелязваше), той отново й заговори: — Идвала ли си досега в Амстердам?

— Да — тя си спомни пътуването с Габи Понсе преди години, младежко приключение с раници и изтъркани обуща. — Виждала съм няколко творби на Ван Тиш в „Стеделек“.

Усети линията от студена боя — първата от нова редица под пъпа й.

— Харесва ли ти Ван Тиш? — запита Херардо.

Пръстът му бе спрял върху корема й. „Нямаше ли в тъмните му очи подигравателна искрица?“ — запита се тя.

— Страхотен е. Мисля, че е гений.

— Сега замълчи. Така… Готово. Ще те оставя за минутка, докато и тези изсъхнат, става ли?… Денят е чудесен. Знаеш ли къде сме? Това е cottage[1] на фондацията и не е единствена — всичките са предназначени за работа с платната. Намираме се на юг от Амстердам, близо до град на име Вурден и много близо до Гуда. Чувала си — „Гуда“, сиренето, ам-ам-ам. Околността позната ли ти е? — Клара отрече с глава. — По̀ на юг има няколко прекрасни езера, трябва да ги разгледаш. — Той хвърли поглед към прозореца и сетне добави за нейна изненада: — Навън, между дърветата, гледката е много красива. Ще изглеждаш божествено, поставена там, при онези дървета, нарисувана в телесен цвят и в бледорозово. — Той сочеше някъде, но от легнало положение Клара нямаше как да види накъде.

— Ти ли ще ме рисуваш? — запита тя.

Хареса й откритата му усмивка. Устата му като че ли бе твърде голяма, но усмивката му сияеше радостно.

— Драга моя, аз съм само assistant, на пропуска е отбелязано. Юстус също е assistant, но senior[2]. Искам да кажа, че на снимките ние сме само за фон. А на пресконференциите дори не се мяркаме край големите.

— Ван Тиш ли ще ме рисува?

Херардо тъкмо сваляше ръкавиците си и ги захвърли в сака. Клара не можеше да види лицето му, когато й отговори.

— Всяко нещо с времето си, драга моя. Нетърпението е противопоказано за картините.

В този момент нещо се случи. Пристигна Ул и поде разгорещен спор с Херардо. Думите му издаваха недоволство. Младежът се изчерви и отстъпи няколко крачки. Клара остана с впечатлението, че в къщата командва Ул; навярно се бе скарал на помощника си, задето говори твърде много с нея — едно най-обикновено платно. Тогава Ул се обърна и изгледа тялото й, проснато върху раклата. Клара отвърна на погледа му с безпокойство. Изпита силна неприязън към тези далечни очи, взрени в нея през стъкления тунел на очилата. Видя го как вдигна пръста си, сякаш бе нож, и го доближи до корема й. Заповяда си да не помръдва нито на милиметър, освен ако не й наредят обратното. Стегна мускулите си и зачака. „Какво ще ми направи сега този тип?“

Усети неприятния допир на пръста му, плъзнал се по гладката й кожа. Не носеше ръкавици — бе първият, който я докосваше с голи ръце. Пръстът следваше линия, спускаща се все по-надолу. Клара не проумяваше дали всичко това преследва някаква действителна цел или просто бе начин да се разсее, докато мисли. Почувства как пръстът се завърта по венериния й хълм и тя, без да иска, помръдна леко. Пръстът рисуваше невидими линии. Макар усещането да не достигаше до възбуда, бе на косъм от това. Клара стегна още повече коремните си мускули и остана изпъната. Пръстът пропълзя нагоре и очерта водоравна осмица — символ на безкрайност — около гърдите й. Продължи още по-нагоре по шията, брадичката. Тя не дишаше. Спря се в устата й, раздалечи устните. Клара го подпомогна, като разтвори и зъбите. Натрапникът потърси езика й. Тогава, сякаш вече бе разузнал всичко, което го интересуваше, пръстът се отдръпна.

Оставиха я сама. Чу ги да разговарят безгрижно в галерията.

Какво означаваше проверката на Ул? Дали това бе начин да изпита гладкостта на кожата ѝ? Едва ли. Но по време на проверката тя се бе почувствала доста неловко.

Когато часовниковото устройство иззвъня, Херардо се върна в зрителното й поле с други гумени ръкавици и избра ново шишенце с боя.

— Юстус е шефът — прошепна той. — Малко е особен, с времето ще го опознаеш. Какво ще правим сега? А, да, тон 36.

На обед я извикаха да се нахрани. Подносът й бе на кухненската маса, запечатан в найлоново фолио като в самолетите. Вътре имаше сандвич с пиле и зеленчуци, кисело мляко, сок „Ароксен“ и половин литър минерална вода. Клара яде сама (двамата мъже бяха седнали да обядват в галерията), боса и гола, с изрисувана на корема мрежа от двайсет и пет номерирани линии в телеснорозов цвят. След кратко отбиване до тоалетната, следобедът протече без прекъсване. Нарисуваха й още четирийсет линии, този път върху гърба. Също като календар на корабокрушенец. Последните черти пропълзяха по извивката на бедрата. Двамата мъже ту я оставяха сама, ту се връщаха, за да огледат резултата, понякога правеха снимки. Клара се мъчеше да убеди себе си, че това е въведението, че на другия ден всичко ще бъде наред. Отказваше да признае, че първият работен ден във фондацията й донесе разочарование.

Най-сетне се мръкна. Не бе успяла да види пейзажа наоколо.

— Тази вечер не вземай душ и не обличай нищо върху боята — нареди й Херардо. — Ще легнеш на дюшека по гръб, с часовниковия механизъм до себе си. Ще звъни на два часа. При всяко иззвъняване ще се обръщаш като палачинка.

— Аха, добре.

— Утре рано пак ще дойдем.

— Аха.

— Вечерята е в кухнята. И помни, щом чуеш часовника, шат, се обръщаш. — Той показа с ръце.

— Като палачинка — рече Клара.

— Точно така.

Херардо се усмихваше, а очите му блестяха. Чу се подканата на Ул. Младежът бързо изчезна.

Случи се посред нощ, тъкмо когато часовниковият механизъм иззвъня за втори път.

Просната по очи върху дюшека, Клара се събуди от леката дрямка. Докато се обръщаше, тя долови със сънливи очи как тъмнината промени цвета си.

Впечатлението бе мимолетно, като леко примигване. Тя извъртя глава и погледна наляво, към прозореца на спалнята. Виждаше само сенките и линиите на дървета и клони, но бе уверена, че миг преди това сенките бяха различни. Надигна се, дюшекът потъна под лактите й. Сподави дишането си. Заслуша се. Стъпки ли се чуваха в тревата под прозореца? Трудно можеше да се каже, защото тласкани от вятъра, дърветата се удряха едно в друго.

Клара претърси тъмнината с поглед. Различи голите си бедра, изпружени като успоредни линии. В стаята имаше само три предмета: тя, часовниковото устройство и дюшека. Зад гърба й часовникът отброяваше секундите.

Тя стана и направи няколко колебливи крачки към прозореца. Цареше пълен мрак. „Невероятно е колко силно въздейства тъмнината сред полето“, помисли си тя. Кожата й понечи да се загърне в мрежата на страха, ала мекотата на имприматурата не й позволяваше да настръхне. Прозорецът бе свят, изтъкан от прави линии. Клара пристъпи към стъклото. За част от секундата пред очите й изплува чудовище с жълтеникаво лице, но тя очакваше да види отражението си и не се изплаши.

Навън нямаше никого, поне тя никого не видя. Заслуша се. Вятърът разтърсваше клоните.

Обви ръце около тялото си и се върна при дюшека. Легна по гръб. Сърцето й блъскаше като боздуган в ушите й.

Спомни си следобеда, когато напусна дома си, за да се подложи на имприматура. Чувството, което изпита току-що, много приличаше на изживяването й тогава, но бе много по-силно.

Струваше й се, че тъкмо преди да иззвъни часовникът, някой я бе наблюдавал от прозореца.

Навън, в мрака на нощта, някой я дебнеше.

Страшното е в кръга.

Заплашително бавно „Чудовища“ в „Хаус дер Кунст“ се връщат към живот.

Момичето в стъкления басейн със замърсена вода се нарича Рита. Тя първа получава помощ, защото натоварването й е много голямо: шест часа на ден под формата на органичен отпадък, с оплетени в пластмасови боклуци и изпражнения коси, не са проста работа. Картината е закупена от шведска фирма и получаваният месечен наем е постижение, смятано доскоро за невъзможно. Рита кисне през цялото време в тази околоплодна течност от миазми и се чувства щастлива. В свободното си време дори се радва на някакво подобие на „светски живот“ (макар да се оплаква, че косата й постоянно вони). Сега девойката диша на повърхността, докато чака нивото на водата да спадне. Не виждаме лицето й, а само дългите й нозе, когато се раздвижват като белезникави водорасли. Но вместо да хленчи за косата си, нека помисли за Силви. Силви Гейлър е „Медуза“, маслена картина, оценена на над трийсет милиона долара, с астрономически месечен наем. Защото десетте живи змии, оцветени в синьо ултрамарин, които се гърчат върху главата й, трябва да се хранят и да се подменят доста често. Дълги са колкото длан на възрастен човек и са притиснати в лек телен корсет, за да заприличат на коса, затова могат да мърдат само опашките и главите си. Общо взето, змиите не разбират от изкуство и стават неспокойни, ако са принудени да живеят със стегнати в щипки люспести тела по шест часа на ден. Някои умират върху главата на Силви, други се мятат в изстъпление до полуда. Различни екологични организации и дружества за защита на животните са подавали жалби и са негодували пред вратите на музеи и галерии. Вече са стари познайници, но представляват безобидно множество в сравнение с групите, възмутени от останалите творби в сбирката. Никой обаче не се замисля за горката Силви. Наистина на Силви й се плаща, но кой може да плати достатъчно за безсъниците й, за особеното отвращение, когато понечи да среше косата си, за призрачното усещане, което понякога я завладява, докато разговаря, смее се, вечеря в ресторант или се люби — усещането, че някой се гали в косите й, скубе ги или ги повдига с пръсти без нокти?

На десет метра зад Силви е Хиро Надеи, престарял японец, изрисуван в отсенки на охрата, в чиято дясна ръка е поставено цвете, малък жасминов цвят. Хиро е на шейсет и шест години и наистина е оцелял от Хирошима. Когато градът се раздробил на атоми като в ада, той бил петгодишен и държал жасминово стръкче със същата ръка в градината зад дома му. Извадили го от разрушенията почти невредим. Трудното било да го накарат да разтвори дясната си ръка, стисната в юмрук. Отпуснал я месец по-късно — цветето било напълно размазано. Преди две години Ван Тиш научил историята му и го поканил да направят малка маслена картина. Господин Надеи нямал нищо против: той е вдовец, живее сам и иска да затвори жизнения си кръг, посрещайки смъртта по начина, предопределен за него в онзи страшен миг. Картината, озаглавена „Стисната длан“, е продадена на някакъв американец. В противоположния край на залата Ким, млад филипинец, агонизира в последния стадий на живота си. Изложен е отпуснат в леглото, обагрен в мъртвешкобледи цветове, с интравенозна система, забучена като шиш в хилавата кост на ръката му. Диша едва-едва и нерядко се нуждае от кислород. Той е заместник номер шестнайсет в картина, чието съществуване само по себе си се превръща в изкуство: картината ще трае, колкото трае човешката трагедия. Разбира се, Ким не го прави за пари. Както всички свои предшественици, Ким се стреми да умре като произведение на изкуството. Стреми се смъртта му да придобие смисъл. Стреми се да допринесе за просъществуването на творбата, тъкмо за да не просъществува. Стейн е съумял да обобщи това в гениален израз (много го бива за мъдрости от този род): „“Последен стадий" е първата картина в историята на изкуството, която ще стане красива, когато престане да съществува". Близо до „Последен стадий“ е изложена „Куклата“. Боядисана в розово, осемгодишната Дженифър Хали стои права, облечена в черна рокля, а в ръцете си люлее кукла. Но куклата е жива и на външен вид прилича на изнемощелите от глад зародиши с почернели кореми, които надничат от бездната на Третия свят. Само че привидното бебе е възрастен човек, ахондроплазично джудже на име Стив. Стив е гол, покрит е с тъмни цветове и плаче и се мята в ръцете на Дженифър. Малко по-нататък е обесеният, който се полюлява на лобното си място. Редом с него — изтезаваните девойки. Потискащата миризма, от която ни се доплаква, се излъчва от „Хитлер“, облечен в съшити кожи от умрели животни. Слабоумните пък, в костюми на делови мъже, се радват на цветовете на вратовръзките си и на лигите, прокапали по тях като скъпоценни нанизи.

Днес, 27 юни 2006 г., вторник, четири хиляди души са посетили невероятната изложба. Поради бавните проверки за сигурност няма как да бъдат допуснати всички застанали на дългата опашка, проточила се надалеч пред входното стълбище на „Хаус дер Кунст“. Неуспелите да я видят ще трябва да дойдат отново утре. „Чудовища“ приключват работния си ден. Картините, надарени с мозък, съзнание, крайници и лица, успяват да се зарадват и разменят поздрави с колегите си. Настъпило е време за отдих. Никой не поглежда към кръглия подиум в средата на залата.

Страшното е в кръга.

Там се намират истинските „Чудовища“.

Кулокранът бучи и защитното стъкло, заобикалящо фигурите отвсякъде, започва да се издига. Петима помощници и още толкова охранители чакат край големия подиум. Стъклото е тежко, плътно запечатано и докато се издигне докрай, изминава цяла минута. Представлява прозрачен цилиндър с дебелина петнайсет сантиметра, захлупен с покрив от същия материал. През първите месеци на изложбата покрив нямаше. Смяташе се, че бронираната триметрова преграда е повече от достатъчна, за да предпазва творбата. Но по време на престоя на изложбата в Париж през януари 2006 г. някакъв посетител хвърлил по тях изпражнения. Били негови собствени (както сподели той по-късно), носел ги в джоба си и не били открити нито от детектора за метали, нито от рентгена, нито от сонографа Доплер, нито от програмите за анализ на изображения, предназначени за оглед на обемните дрехи, коремите на бременните и детските колички. „През XXI век — заяви един журналист по повод на този случай, — все още могат да се извършват терористични действия с изпражнения. Кой знае, може би през XXII век това вече няма да е възможно“. Та мръсотиите, умело запратени, когато въпросният посетител се добрал до първия ред и застанал до самия шнур на ограждението, описали парабола във въздуха. Все пак нападателят не успял да вкара гол — изпражненията отскочили от ръба на стъклото и плиснали по зрителите. „Случвало ли ви се е някога — обръщаше се същият журналист към своите читатели, — докато разглеждате музей за съвременно изкуство, да усетите, че в очите ви влизат лайна?“ Нещо в този дух.

Оттогава защитната преграда на братята Валден е снабдена и с покрив.

— Как си, Хуберт?

— Добре, Арнолд, а ти?

— Горе-долу, Хуберт.

Сивите изложбени одежди на двамата братя имаха скрит отзад цип и се сваляха лесно. Останеха ли голи, Хубертус и Арнолдус Валден приличаха на огромни борци по сумо, обкръжени от неуморните си треньори. Помощниците им ги обличаха в халатите с името на всеки от тях, а те ги омотаваха около исполинските си кореми, в чиято сянка висяха гениталиите, дребни и обезкосмени като пъдпъдъчи яйца.

— Някой ден ще ни объркате халатите и цената на картината ще падне.

Помощниците се смееха в един глас на хрумването, тъй като бяха получили заповед да не им противоречат.

— Я дай тампона на мен, Франц — рече Арнолдус. — Триеш ме толкова нежно, сякаш не съм аз, а майка ти.

— Пак се обади господин Робертсън — подхвърли един от помощниците.

— Всеки ден ни търси — обади се подигравателно Хубертус. — Не се отказва да прави филм за нас, с онзи американец, писателя с Нобеловата награда.

— Представител на новата интелигенция — рече Арнолдус.

— Ухажва ни.

— Желае ни.

— Желае да ни купи, Арно.

— Нали това казвам, Хуберт. Я ми сипи още разтворител по гърба, Франц. Боята щипе.

— Старото копеле се интересува от нас, само защото иска да ни купи.

— Да, но Майстора няма да ни продаде на този мръсник.

— А може и да ни продаде, кой знае. Предложенията са интересни, нали така, Карл?

— Мисля, че да.

— Той „мислел“, че да. Чуваш ли, Арно?… Карл „мисли“, че да.

— Внимателно с първото стъпало на подиума.

— Знаем вече, глупако. Ти да не си нов? За първи ден ли си в Консервацията?… Е, поне ние не сме нови, идиот такъв.

— Ние сме стари! Ние сме вечни!

Бяха свалили вече роклята на малката Дженифър Хали. Тя стоеше само по бели чорапки с помпони за украса (тъкмо бяха изкарали на товарна количка Стив, джуджето с ахондроплазия). Няколко души търкаха лъскавото телце на Дженифър с напоени в разтворител памучни тампони. Когато братя Валден минаха край нея, Хубертус опита да се поклони, но успя само да изкриви глава върху тройната си гуша.

— Сбогом, царице моя, девственице приказна! Да сънуваш ангелчета!

Момиченцето се обърна към него и неприлично му показа среден пръст.

Усмивката на Хубертус не помръкна, но докато се клатушкаше като кораб с пробойна по посока към изхода, той притвори клепачи и очите му заприличаха на две тъмни тирета.

— Много е невъзпитана тая курветина. Ще ми се да я науча на добри обноски.

— Кажи на Робертсън да я купи и да я настани в дома си, тогава двамата ще я научим на обноски.

— Не говори идиотщини, Арно. Освен това, както знаеш, предпочитам скаридите пред стридите… Ако нямате нищо против, бъдете така добра да се отместите, госпожице. Налага се да минем.

Момичето от отдел „Консервация“ скочи, за да освободи пътя, като се усмихваше и се извиняваше. Тъкмо се занимаваше със слабоумните. Братя Валден продължиха неотклонно по пътя си, следвани отблизо от свита охранители. Халатът на Хубертус беше виолетов, а на Арнолдус — морковеночервен със зелени отблясъци; подплатени бяха с два слоя кадифе, а с коланите можеха да завържат седмина зрели мъже.

— Хуберт.

— Кажи, Арно.

— Ще ти призная нещо.

— …?

— Вчера откраднах твоя дискмен. В шкафчето ми е.

— И аз ще ти призная нещо, Арно.

— Кажи, Хуберт.

— Моят дискмен е безнадеждно раздрънкан.

Със сопранови кискания двамата близнаци исполини напуснаха изложбената зала през един от аварийните изходи.

Мюнхенската „Хаус дер Кунст“, разположена до Английската градина, представлява белезникав, надупчен от колони паралелепипед. Противниците й я наричат „Бялата наденица“. Адолф Хитлер я бе открил с кресливо шествие, възнамерявайки да я превърне в символ на чистотата на немското изкуство. В шествието участвали девойчета, преоблечени като нимфи, движели се като кукли и мигали като задействани от общ механизъм. На Фюрера обаче тяхното примигване не се понравило. Едновременно с това пищно откриване била отворена и друга, по-малка по обем, но не по-малко значителна галерия, посветена на „Упадъчното изкуство“, където били събрани творбите на забранени от властта художници, като Паул Клее. Братя Валден знаеха за тези събития и докато поклащаха величествено телесата си по коридорите на музея, насочвайки се към съблекалнята, неволно се питаха в коя от двете сбирки би включил тях самите нацисткият водач. В тази, която символизирала чистотата на германщината? Или в „Упадъчното изкуство“?

Кръгове. Арно обича да рисува кръгове. Себе си той изобразява като струпани един върху друг кръгове: най-горе главата, търбухът е цялото тяло, от двете страни — две малки краченца.

— Защо мрънкаш толкова, Хуберт?

— Откакто ми подновиха апретурата, кожата ми стана много чувствителна, Арно. След душа с разтворители направо гори.

— Чудно, и с мен е същото.

Намираха се в залата за етикетиране, вече облечени, и се решеха на път от едната страна. Помощниците току-що им бяха поставили етикетите и им бяха поднесли разкошна вечеря от морски дарове. Двамата се бяха справили добре с нея.

Братя Валден бяха напълно еднакви едно от редките точни фотокопия в природата. Както обикновено в такива случаи, носеха еднакви дрехи (правени по поръчка от италиански шивачи) и се подстригваха по един и същ начин. Разболееше ли се някой от тях, другият не закъсняваше да го последва. Вкусовете им също си приличаха и двамата се ядосваха на едни и същи неща. От деца им бяха поставили като диагноза един и същи синдром (затлъстяване, безплодие и противообществено поведение), бяха ходили в едни и същи училища, бяха работили еднаква работа в едни и същи фирми и бяха лежали в едни и същи затвори по едно и също време, по обвинение в едни и същи престъпления. В медицинските им картони и в криминалните им досиета определенията се повтаряха: „педераст“, „психопат“ и „садизъм“. Ван Тиш бе потърсил двамата едновременно през есента на 2002 г., малко след като бяха оправдани на процеса за жестокото убийство на Хелга Бланшар и сина й, и едновременно ги бе превърнал в произведения на изкуството.

Хелга Бланшар била млада немска телевизионна актриса, бивша любовница на защитник от мюнхенския „Байерн“, майка на петгодишен син на име Освалд от неин предишен брак и облагодетелствана от забележителна издръжка за развод. Никой не знае какво точно се е случило, освен че на 5 август 2003 г. на разсъмване в околностите на Хамбург имало мъгла. Когато мъглата се разсеяла, Хелга и Освалд били намерени в малката си крайградска вила, голи и приковани към пода с болтове за палатка с дебелина един сантиметър. Един от болтовете (на нейната дясна и неговата лява ръка) бил общ за майката и сина. Общи за двамата били и ампутацията на езиците, изнасилването с отвертки и, частично, изтръгването на очните ябълки (на Хелга й оставили дясното око на място, за да може подробно да проследи какво правят със сина ѝ). Престъплението предизвикало такова възмущение, че властите незабавно се видели принудени да извършат арест слепешката: задържали двойка лесбийки, най-близките съседки на Хелга, добили по онова време своеобразна известност в опита си да получат законово разрешение да осиновят дете. Отряд изпаднали в ярост граждани се втурнали да подпалят дома им. Двайсет и четири часа по-късно обаче жените били освободени, без да им бъде предявено обвинение. По-младата излязла да говори по една от програмите на телевизията и на следващия ден много хора показвали как размахвала показалци, когато твърдяла, че те двете нямат нищо общо със случката и нито са видели, нито са чули нещо. Сетне последователно били арестувани бившият съпруг на Хелга (предприемач), сегашната съпруга на бившия й съпруг, братът на бившия й съпруг, и най-сетне футболистът. Със задържането на футболиста въпросът надхвърлил границите на Германия и станал тема на разговори из цяла Европа.

Тогава изневиделица се появил свидетел: старомоден художник на картини върху платно, който предния ден рисувал полски пейзаж с маслени бои, замислен под заглавие „Дървета в мъглата“. Бил лекар по професия и глава на семейство. В мирната празнична утрин той довършвал платното си, когато забелязал два подвижни кръга да се търкалят между стъблата на дърветата сред парцаливата мъгла. Кръговете не притежавали естествения за здравите неща цвят. Вгледал се по-добре и различил как двама извънмерно дебели голи мъже се прокрадват между дърветата, в непосредствена близост до дома на Хелга Бланшар. Останал толкова впечатлен от вида им, че забравил за намерението да продължи работа с горичката и се заел да ги скицира в отделна тетрадка. Скицата се появила с изключително право само в „Шпигел“. Не било нужно Бог знае колко: братята Валден живеели в Хамбург и имали пространно досие с криминални прояви. Задържали ги и започнал процес. Ала назначеният им млад служебен защитник се изявил блестящо. Преди всичко той извънредно ловко сразил показанията на лекаря художник. Още се помни клопката, в която адвокатът оплел свидетеля: „Ако картината ви се нарича «Дървета в мъглата» и сам вие твърдите, че сте се вдъхновявали от заобикалящата ви гледка, как сте могли да различите обвиняемите между толкова дървета в мъглата?“ След това заиграл на тънката струна на съда. „Нима двамата са виновни, защото външността им не ни харесва? Или защото са криминално проявени? Трябва ли да ги принесем в жертва, за да спи спокойно нашата съвест?“ Нямало начин да се докаже присъствието на братя Валден на местопрестъплението и скоро процесът бил прекратен. След като отново излезли на свобода, близнаците били посетени от някакъв много любезен мургав мъж с остър нос, който отдалече лъхал на пари. Когато седял с допрени върхове на пръстите, се забелязвал великолепният му маникюр. Заговорил им за изкуство, за фондацията и за Бруно ван Тиш. Тайно ги подложили на имприматура и ги изпратили в Амстердам и Еденбург. Там Ван Тиш им казал: „Не желая да признавате никога пред никого, нито дори пред самите себе си, какво сте извършили или какво смятате, че сте извършили. Не искам да рисувам с вината ви, а с подозрението“. И така, получила се много проста творба. Валденовците били изправени един срещу друг, облечени в сиви затворнически дрехи и изрисувани в леки тонове, подчертаващи злонамереното изражение на лицата им. На гърдите им като медали висели картоните с криминалните им прояви, набрани с неголеми печатни букви. На гърбовете им — снимка на Хелга Бланшар, прегърнала сина си Освалд (фонът е изрязан — Венеция, по време на пътуване) с въпрос, чийто смисъл бил очевиден: Те ли са били? Семейството на Хелга подало жалба срещу Ван Тиш заради използваната снимка, но въпросът се разрешил задоволително и за двете страни след прехвърлянето на значителна сума за обезщетение. Колкото до хипердраматичната творба, не възникнали никакви усложнения. Братя Валден бяха родени за картини. Ненапразно през целия си живот единственото нещо, което бяха правили добре, бе да позират кротко някъде и да оставят човечеството да ги хули. Те бяха двама Буди, две статуи, две доволни от себе си невъзмутими същества. Бяха застраховани за сума значително по-голяма от застраховката на повечето творби на Ван Гог. Бяха извървели дълъг път на изключвания от училище, уволнения от работа, затвор и самота. Зрителите, хората, си бяха все същите и ги гледаха все така с презрение, но братя Валден най-сетне бяха разбрали, че дори презрението може да се превърне в изкуство.

И все така отворен стои въпросът: Те ли са били? Убиецът на Хелга Бланшар и сина й все още не е заловен. Кажете ми, моля: Те ли са били?

— Когато отговорът на този въпрос стане ясен, цената ни ще падне — заявил веднъж един от Валденовците пред известен немски критик.

Лицата на Хубертус и Арнолдус са все тъй червендалести, напрегнати от гримаси, дебелите им бузи се издуват като кръвоизливи от руж, а в очите им гори жаравата на минали безумства.

В този момент те тъкмо се бяха издокарали и се поставиха на разположение на доста необичайна група от специалисти по сигурността.

— Това е Изкуството, госпожице Шимел. Имам предвид Изкуството с главна буква… Не аз ви моля — Изкуството го изисква и вие сте длъжна да изпълните желанието му. — Хубертус намигна на брат си, но Арнолдус слушаше музика в мъничките слушалки и не гледаше към него. — Да, с платиненоруса коса. Не ме интересува дали ви е много трудно да осигурите за тази вечер… Искаме да е платиненорус, госпожице Шимел, недей да спориш, глупачко… Фрр, бъззз, зъррр, зрзрзрзррр… Колко жалко, госпожице Шимел, връзката не е добра, трябва да затварям… Езикът на Хубертус се появяваше и изчезваше между малките му устнички с изяществото и бързината на влечуго. — Бзззз, зуммм… Не ви чувам, госпожице Шимел!… Надявам се да е с платиненоруси коси. В противен случай, явете се лично вие… Може да облечете шлифер, без нищо друго под него… Ззззззз… Трябва да затварям! Auf wiedersehen!

— С кого говореше? — попита Арнолдус, като намали звука в слушалките.

— С онази глупачка Шимел. Вечно прави спънки.

— Най-добре да се оплачем на господин Беноа. Нека я изхвърлят на улицата.

— Да я накарат да проси на някой ъгъл.

— Да я принудят да проституира.

— Да й сложат верига, да й поставят нашийник, да я инжектират против бяс и да ни я подарят.

— Не, не искам кучки. Не обичам да чистя лайна. Ей, Хубертус.

— Кажи, Арнолдус.

— Мислиш ли, че сме щастливи?

За миг двамата братя се загледаха в тъмния покрив на камионетката, по който пробягваше светлинната панорама на мюнхенската нощ.

— Трудно е да се разбере — рече Хубертус. — Вечността е голяма трагедия.

— Освен това трае вечно.

— Затова е голяма трагедия — заключи Хубертус.

Отраженията на огледалните стъкла на хотел „Вундербар“ заиграха по каросерията на камионетката, когато водачът спря пред входа. Четиримата охранители застанаха на ключовите места. Залцер, началникът на групата, направи знак, един от хората му провря глава през отворената задна врата и каза нещо. Хубертус Валден тържествено свлече тялото си на тротоара, пред коридора, пазен от портиери в мундири. Сакото на Арнолдус се закачи на вратата. Той го дръпна силно и джобът се отпра. Все едно. Имаше към стотина костюма, изработени от същия шивач, а можеше да използва и саката на брат си.

Служителят по сигурността включи с дистанционното управление светлините на вестибюла на апартамента. От незнайни кътчета на помещението, с плавни извивки като хищна риба избликна тиха музика за настроение.

— Всичко е наред във вестибюла, приемам — рече той в малкия микрофон, увиснал пред устата му.

В салона се намираха басейнът, пригоден да поддържа постоянна температура, барът и маслена картина от Джанфранко Джили, доста обещаващ ученик на Феручоли, за нещастие починал преди две години от свръхдоза хероин. По тази причина цените на малобройните му произведения (маскирани фигури с неопределен пол, облечени в балетни трика) бяха скочили. Картината на Джили бе полегнала на пода край басейна като черна копринена пантера. Маската загатваше само основните черти. Водните отражения обвиваха цялата фигура в трептяща паяжина от светлина. Въздухът бе наситен с мирис на скъпо дърво и хлор, а температурата бе много по-мека, отколкото в останалата част на апартамента.

— Всичко е наред в салона, приемам.

Гласът на охранителя продължи да отеква из плетеницата от стаи. Хубертус се бе приближил към стоманения плот на бара и си наливаше шампанско. Арнолдус правеше напразни опити да достигне обувките си. Той хранеше големи надежди, че някой ден ще може да докосне пода. Накрая неуспехът съвсем подкисели настроението му.

— Така и не мога да разбера — избухна той с неочаквана мекота (никога не повишаваше тон) — защо господин Беноа не ни отпуска помощни украшения за турнетата. Всичките усилия сякаш ми се трупат на задника.

— Задникът е кръгъл — Хубертус отново си доля в чашата. — При някои задникът — това са два кръга; при други е само един. Например, задникът на Беноа… При него два ли са или един?

За щастие, Арнолдус можеше лесно да изуе обувките си без помощта на ръцете — той тъкмо това и направи. Панталоните също се свлякоха, след като разкопча едното копче.

— Хуберт, би ли намалил светлините на тази стена? Блестят ми право в очите.

— Да беше помръднал малко, нямаше да ти пречат, Арно.

— Моля те.

— Добре, добре. Не искам да се караме.

— Всичко е наред в сауната, приемам — нареждаше далечен глас.

— Няма ли да се разкараш най-сетне оттук, Бернард? Чакаме посетител.

— Всичко е наред у Бернард, приемам.

— Всичко е наред в дупенцето на Бернард, приемам.

Докато проверяваше повторно салона, охранителят не ги погледна. Отдавна бе обръгнал на подигравките им. Ясно му бе защо са толкова нетърпеливи, но предпочиташе да не мисли за това. Сиреч, не искаше да мисли какво ще се случи тук, когато посетителят пристигне.

Почти винаги посетителят пристигаше, воден за ръка от възрастен придружител. Ако бе поотраснал, можеше да дойде и сам, преоблечен като носач или сервитьор, за да не буди подозрение. Но по правило го водеше някой възрастен. Бернард не знаеше какво става след това, а и не желаеше да знае. Не знаеше и кога си тръгва гостенинът, ако изобщо си тръгваше някога, нито по какъв начин и откъде. Това не бе негова отговорност. „Въпросът… Въпросът е, че…“

Не че Бернард има угризения на съвестта. Не че според него върши нещо лошо, когато изпълнява задълженията си. Бернард обича работата във фондацията. Получава повече от където и да било другаде, задачите му не са трудни (ако обстановката не се усложни), а госпожица Уд и господин Бош са прекрасни началници. Все пак Бернард се старае да спестява достатъчно, за да напусне работа и да напусне града — този и който и да е друг град. Той мечтае да се премести да живее на спокойствие в някое отдалечено кътче с жена си и малката им дъщеря. Знае, че никога няма да го направи, но не престава да копнее за това.

„Проблемът на творби като «Чудовища», разсъждаваше Бернард, е, че не могат да бъдат заместени“. Ако Валденовците изчезнеха, кой би могъл да заеме мястото им? Биографиите им бяха неотменна необходимост за картината, както светлосянката е неотменима в картините на Рембранд. Без тях двамата картината „Чудовища“ не би струвала и пукнат грош — не би вдъхновила потоците печатарско мастило и тоновете информационни байтове; за нея не биха се изписали цели книги, нито биха я споменавали в енциклопедиите, не би предизвиквала спорове по телевизията, свирепи сблъсъци между богослови, психолози, юристи, преподаватели, социолози и антрополози, никой не би замерял близнаците с лайна, не биха се нароили цял легион подражатели, но, от друга страна, творбата не би породила и астрономически печалби чрез скъпите разрешителни за показ, изплащани от най-големите музеи и галерии по света. А и онзи стар продуцент от Холивуд, Робертсън, не би броял дните, докато Ван Тиш реши да обяви произведението си за продажба.

„Чудовища“ беше кокошка със златни яйца. Най-лошото бе, че и самата кокошка го знаеше.

— Всичко е наред, приемам и изключвам.

— Тръгваш ли, Бернард?

— Не ти ли харесваме?

— Разбира се, че му харесваме, Арно. Дупенцето на Бернард въздиша по нас.

Подсвирвайки си мелодия от някакъв филм, Бернард затвори звукоизолиращата врата между салона и вестибюла и въздъхна облекчено. За тази вечер дейността му бе приключила — „Чудовища“, една от най-ценните картини в историята на изкуството, бе надлежно прибрана. И за щастие той вече не чуваше близнаците.

„От мига, в който изкуството се разминава с морала, всичко тръгва надолу, разсъждава Бернард. Нима Майстора не е способен да го разбере? Някои неща не могат… не бива никога да се превръщат в изкуство“, мисли си Бернард.

— Ще си взема душ — обяви Арнолдус. — Целият лепна от боите. Надявам се, че не си изпил всичкото шампанско, Хуберт.

— Не съм, не съм. Нима ме вземаш за някакъв долен използвач?

— В салона има пара. Намали температурата на водата, моля те.

— Обичам я топла, топла, топла. Ммм-ммм-ммм!

Арно с безразличие махна с ръка и се упъти по коридора право към разкошната баня. Чуха се крановете на душовете и гласът му на кастрат поде някаква ария.

Хубертус зацамбурка с ръце във водата. Басейнът бе с километрични размери и кръгла форма като арена за борба с бикове. Те бяха поискали така. Братята Валден много харесваха всичко кръгло. Това напълно съответстваше в геометрично отношение на анатомичните им особености. Напълно съответстваше и в психологическо отношение на техните предпочитания — младите творби от The Circle, например. А една от най-добрите групи техни фенове (имаха хиляди почитатели по цял свят) се наричаше The Circle of Monsters[3] и членовете й им пращаха кръгли лепенки с призиви за защита на свободната изява на изкуството и за борба срещу липсата на толерантност.

Заслушан в далечната битка на Арнолдус с операта, Хубертус се приведе и се плъзна във водата като шамандура. Окаченият на врата му жълт етикет, увиснал на вретеното от желирана плът, се полюшваше върху тюркоазната повърхност. В центъра на басейна Хубертус Валден се изживяваше като Първичното яйце, като единствената Яйцеклетка във върховния миг на оплождането. Дълбочината бе еднаква навсякъде — в изправено положение водата достигаше малко над корема му. Деденцето Пол не желаеше в никакъв случай да се удавят, о, не. Той притвори очи, потънали като малки пръстенчета в тлъстина, и неспокойният блясък на водата се разчупи на бели линии. Чудесно бе да живееш заобиколен от разкош, да те галят вълните на огромното езеро, загрято до точната температура. Запита се дали естествено платиненорусата коса ще хвърли отражения по тавана, когато светлината на аплиците падне пряко върху нея.

В банята брат му изтезаваше друга ария. Заслушан в гласа му, Хубертус си помисли, че Арнолдус е отвратително, извратено, малодушно и порочно създание. Мразеше го дълбоко, но не можеше да живее без него. Възприемаше го като собствените си вътрешности — нещо крайно лично, неизбежно, но гнусно. В началното училище тъкмо Арно вършеше лошите неща, а наказваха и двамата. „Един чупи чинията, плащате двама“, повтаряше госпожица Линц с изпепеляващите очи. Така бе цял живот — пред татко, пред съдиите, пред полицията. Онова тлъсто, безформено и болнаво същество, закрякало сега фалшиво в банята (както винаги с ненатрапчивата си мекота), лично бе повело Хубертус по лошия път. Та нали Арнолдус бе скалъпил набързо плана за забавление с Хелга Бланшар и сина й.

— A quell’amor… quell’amor ch’è palpito…

Хубертус помнеше всичко откъслечно, някак обвито в златиста мъгла, едва ли не като сладък бонбон: разтворените от ужас майчини очи, ммм, пробиващите тъпанчетата писъци, малките сгърчени ръчички…

— …_Dell’universo… Dell’universo intero_…

… тласъците на крехката плът, ммм, устата, разтворена в съвършен овал, обезкървената окръгленост…

— …_Misterioso, misterioso altero_…

В началото изглеждаше, че пак са се издънили. Любителят художник, настанил се край къщата на Хелга Бланшар, ги бе видял. Но защитата на младия адвокат с пърхот в косата бе изключителна. Случката, която по всички признаци се очертаваше като край на живота им, се оказа чудесно начало. Змия, захапала опашката си. Съвършен кръг. Колко прекрасна е хармонията на кръга, особено ако не се движи, ако е мъртъв или скован и може да бъде опипан с най-просто плъзване на пръста. А колко велик човек е Бруно ван Тиш. Благодарение на него, разполагаха с мечтания живот и със значителна дажба безсмъртие. Да си произведение на изкуството е нещо великолепно.

Той се обърна, полюшван от топлото кадифе.

В този миг забеляза, че творбата на Джили се е разместила.

— …_Croce e delizia… delizia al cooor_…

Безброй капчици вода наляха късогледство в очите му. Той потърка клепачи. Отново погледна натам.

— …_Croce, croce e delizia, croce e delizia… delizia al cooor_…

Картината, гъвкава сянка с черна маска, силует на фехтовчик в траурно одеяние, пристъпваше бавно към плота на бара. Движеше се съвсем естествено и първоначално Хубертус си помисли, че просто иска да пийне нещо. „Не може да бъде! — тутакси се сепна той. — В момента това е произведение на изкуството! Не може да се мести!“

— Какво правиш? — попита той и толкова повиши глас, че накрая изпищя прегракнало.

Без да му отговори, картината на Джанфранко Джили заобиколи плота на бара, наведе се и измъкна нещо. Куфарче. Отново заобиколи, застана зад гърба на Хубертус и отвори металните закопчалки — изщракването прозвуча като изстрел в огромния и почти тих салон (а, ааа, а-а-аааааа, извиваше далечният глас на Арно).

На Хуберт му хрумна да повика брат си, но се поколеба. Любопитството го подтикна да замълчи. Премести огромното си туловище до заобления ръб на басейна. Картината на Джили нагласяше върху масата някакъв предмет. Какво беше това? Несъмнено нещо, извадено от куфарчето. Сега го постави настрана и пое в ръка нещо друго. Вършеше всичко толкова внимателно, толкова нежно, толкова красиво, че за миг действията й се харесаха на Хубертус. Нищо не доставяше повече удоволствие от проникновеното изящество на формите: танцьор, дете, изтезание.

Стигна до заключението, че картината на Джили вероятно се нуждае от леко подобрение. Навярно художникът бе решил да превърне творбата в неинтерактивна акция. Разбира се, такова трябваше да е изкуството. В света на изкуството всичко е допустимо и нищо не притежава собствено вътрешно значение. Нещата са изкуство просто така, защото художниците са го решили, а зрителите са го приели. Хубертус си спомняше една творба на Дона Мелцер, наречена „Часовник“. Привързана за стената, върху кадифен фон, фигурата се въртеше с бързината на часовника, но по волята на художничката изоставаше всеки ден по десет минути, за да спре две седмици по-късно. Картините невинаги правят постоянно едно и също. Някои се развиват според зададения от автора им модел. Но тази? Тя се бе изменила. Очевидно нови указания. Да намери израз на какво? На механизираното общество (затова ли вадеше онези чудновати съоръжения)? На властовите изяви (пистолет)? На масмедиите (преносим магнетофон и малка видеокамера)? На насилието (набор от прободни сечива)? Може би от всичко по малко. Каквото бе разпоредил Джили. В края на краища, той беше художникът и той единствен можеше…

Внезапно си спомни, че Джанфранко Джили бе умрял преди повече от две години.

Свръхдоза хероин, бяха го осведомили в хотела, когато му показаха картината.

— …_deliziaaa aaaal cooooooor… а-а-а-а-ааааааааа!_…

Хубертус застина с ръце върху мраморния ръб на басейна, с наполовина потопено във водата тяло. По главата и гърдите му се стичаше мравуняк от капки. Приличаше на восъчна планина, започнала да се топи. Възможно ли беше творба да поправя сама себе си след смъртта на своя създател? Ако е тъй, произведението като посмъртно ли трябва да се възприема или като фалшификат? Интересни въпроси.

Изведнъж Хубертус престана да се тревожи за действията на образа на Джили („По дяволите, да прави каквото ще“) и изпита див прилив на ликуване. Усещането светкавично обходи три милиона молекули от телесната му мастна тъкан и предизвика в мозъка му вихрушка, подобна на мощен оргазъм. Той изпадна във възторг от щастието да принадлежи на този сложен свят, това съществуване, за което рядко се намираше обяснение и рядко можеше да се опише с думи (ако това изобщо се случеше), този таен непресекващ златен извор, кръгът от избраници, включващ всички тях — образа на Джили, Ван Тиш, фондацията, тях двамата и още неколцина избрани (е, без да броим горката картина на Джили — тя трябваше да се обнови, за да запази значението си и занапред), този прекрасен живот, дал им възможност да се радват на своето въображение и да натрупат материал за въображението на другите. В този свят дори угнетяващото му наднормено тегло бе преимущество. „Да бъдеш чудовищен като «Чудовища», прозря Хубертус, може да надхвърли границите на всекидневната действителност и да прерасне в символ, res[4] на изкуството, архетип, философия, повод за размишления, за излагане на теории и за противоборства. Бъди благословен, свят. Бъди благословен, свят. Благословено е твоето могъщество, благословени са твоите възможности. Благословени са и твоите тайни“.

Картината на Джили изглежда най-сетне бе привършила с подготовката. Тя се обърна преспокойно и неумолимо пое в друго направление, в друга посока, предначертана от мъртвия художник. Хубертус я наблюдаваше в очакване. „Накъде? О, накъде насочваш сега просветлените си стъпки, сияйно божествено създание?“ питаше се Хубертус Валден.

Обзет от пълно съзвучие с Вселената, той първоначално не проумя, че картината приближава към него.

Когато Арнолдус беше дете, го преследваше тигър.

Безпогрешен, точен, могъщ, смъртоносен. Роден в сънищата му черен тигър с бълващи огън очи. Това бе неговият кошмар, неговият детски ужас. Той крещеше, Хубертус се събуждаше и накрая нападението на звяра неминуемо се сливаше с бащиния му колан, който се виеше във въздуха и се стоварваше отново и отново върху голия му задник. („Не исках да викам, татко, моля те, наистина, повярвай ми, просто не успях да се сдържа“.) Баща им не можеше да понася виковете. „Правете каквото искате, само не викайте“, постоянно им заповядваше той, направо обсебен от тази мисъл.

За разлика от брат си, Арнолдус не смяташе, че е получил възмездие. По негово мнение животът бе сделка, прехвърляна всекидневно от човек на човек, ала надплатеното никога не се връщаше. Вярно, сега те двамата бяха безмерно богати. Смятаха ги за произведение на изкуството с несметна стойност. Господин Робертсън лесно можеше да се превърне в техния нов баща, той ги обичаше — Арнолдус бе сигурен, че на Робертсън никога не би му хрумнало да го бие с колана, ако го чуе да крещи посред нощ с обляно от горчивата слюнка на ужасния кошмар лице. Сега ги обожаваха, ценяха ги и се възхищаваха от тях като велики картини. Но нима този нов живот щеше да им върне пропуснатото щастливо детство? Сегашното всеобщо световно преклонение щеше ли да въздейства със задна дата? Щеше ли да преобрази по някакъв начин лошите спомени в добри? Не, всичко това дори не бе променило привичките им. Възрастният Арнолдус също не викаше. Тигърът бе мъртъв, баща му също, ала животът не се отплаща на никого за нищо.

Дочувайки плискането на брат си в басейна, Арнолдус уви хавлиена кърпа около чудовищния си корем и се заизвива в танц пред огледалото. Вземайки предвид коя част на тялото му се виеше, тези танци бяха за Арно нещо повече от просто развлечение, те прерастваха в някакъв проникновен опит да проумее Вселената. Музиката, уж египетска, се изливаше в свиркането на собствената му уста. Той щракаше с пръсти и танцуваше. О, моя сладка хурия, какво ли тази нощ ще ми дариш? При вида на тези длани като от порцелан — мисли си той, докато мята шкембе, шат, на една страна, шат, на другата, никой не би заподозрял наличието на увисналата в средата на тялото му торба с отвратително черво, изгладняла анаконда, свита на кълбо в чувала, накрайник на корабно въже, обвит в тлъстина. Как бе възможно да е толкова дебел? „Господи, какво си направил с мен?“ Майка им разказваше (е, може да е бил баща им), че изкрещяла, когато ги видяла да се появяват на бял свят, когато съзряла тези невъобразими прелести, тези създания, родени с повече плът от нейната собствена плът. „Ой!“, извикала госпожа Валден. А баща им (и това им го бе разказала тя), не по-малко ужасен, й се карал:

— Не викай, Ема. Те са чудовища, така е, но моля те, не викай. Преди всичко, не викай.

Олюлявайки се, Арнолдус Валден придвижи своето свръхтуловище по дългия коридор между банята и салона. Все още витаеше другаде, всецяло отдаден на мислите си. Плискането на Хубертус не се чуваше повече. Нима платиненорусият бе пристигнал? Нима брат му, неспособен да удържи думата си, бе започнал без него? О, Хубертус, негоднико, нищожно, долно, подло създание. Извратен мамут, кръвожадна мечка! Брат му обожаваше да хвърля върху него вината за всичко лошо, а на себе си да приписва заслугите за доброто. Арнолдус всеки ден се събуждаше с намерението да бъде различен. Какъв? По-любезен, по-човечен, по-послушен (наистина, моля те, повярвай ми), но обърнеше ли поглед към брат си, омразата бликваше от порите на цялото му тяло като пламък, близнал напоена със спирт топка. Гледката на този огледален образ на самия него будеше у Арнолдус такава ненавист, че понякога се изкушаваше да унищожи огледалото. О, да — тъкмо Хубертус го превръщаше в ужасно същество. Хубертус го тласкаше към бездната, насила го принуждаваше да сънува жестокости.

Например, случаят с Хелга Бланшар и сина й. Отново и отново Арнолдус се мъчеше да обясни на Хуберт, че не са сторили нищо лошо на това семейство. Те дори не познаваха Хелга и невръстното й детенце — всичко бе сбъркан спомен, заложен в мислите им от Ван Тиш, мрачна багра, нанесена допълнително по телата им. „Нещо подобно на първороден грях“, разсъждаваше Арнолдус. Сянката на прегрешение, която не бяха извършили и по тази причина никога нямаше да могат да забравят, защото няма по-незаличимо нещо от плодовете на въображението. Навярно не бяха виновни дори за деянията, изкупени от тях в затвора. А може изобщо да не са лежали в затвора. В края на краищата, рисуването също означава измама — човек вярва, че може да докосне купата за плодове, грозда или закръглената гръд на нимфата, протяга ръка и пръстите му се удрят в нещо; той разбира, че сферите са просто окръжности, привидните обеми се оказват плоски, неподвластни на стремежа на юмрука да ги обхване. Арнолдус подозираше, че и те двамата са една от най-сполучливата измами на холандския художник. „Елате при Мене, чудовищни платна, и Аз ще създам с вас зрителна измама“.

Майстора бе постигнал толкова умело обрисуването на страшната лъжа в мозъците им, че брат му Хубертус си остана в заблуда. Хуберт наистина вярваше, че са го направили. Дори по-лошо — смяташе, че се мами той, Арнолдус! „Предпочиташ с това обяснение да си затвориш очите, за да не си спомняш какво сме направили, Арно — казваше му той. И добавяше: — Но ние го направихме, действително го направихме. Да освежа ли паметта ти?“ Арнолдус се бе отказал да обсъжда повече неприятната тема. Каква полза да повтаря на Хуберт, че се мами той, че никога не са вършили подобна жестокост, че всичко е плод на самонадеяното изкуство на Ван Тиш?

Сведе поглед към подписа на левия си глезен: „БвТ“. Все пак в последно време го тревожеше друга мисъл. Ван Тиш ли бе отговорен за омразата и ожесточението, което предизвикваше у него Хубертус? Нима художникът бе решил да разбуди у него Каин, за да го изобрази? Във всеки случай Майстора вече не им обръщаше особено внимание. Бе изгубил интерес към тях. Говореше се, че скоро ще ги обяви за продан.

Навярно просто трябваше да забрави за Ван Тиш и дори за Хубертус и да се порадва на живота, докато е възможно.

Отвори вратата и влезе в салона.

— Ето ме, Хуберт. Надявам се, не си…

Той се спря. В басейна нямаше никого. Просторното помещение изглеждаше съвсем пусто.

„О, о, о, колко неучтиво от твоя страна, Хуберт“. Арнолдус се огледа на всички страни. Апартаментът представляваше безкрайна базилика: колони, сводест таван, каменни стени, непряка светлина, дълъг жертвен олтар под формата на барплот…

Мина известно време, преди да открие течната бразда вдясно от себе си, точно вдясно, малка, тъмна на цвят подробност върху мокета, следа от водата от басейна, сякаш някой бог се бе изпикал на зигзаг. Той изви тлъстата си шия и проследи очертанието. На самия му край, нагоре с корема (съвършена сфера) лежеше брат му.

А до брат му стоеше изправена суха маскирана фигура: черният тигър от детските му страхове, неговият хищен, ненаситен кошмар.

Като послушно дете Арнолдус не извика, когато тигърът скочи върху него.

Равнобедрен триъгълник от светлина. Разтворени бедра.

— Почивка — обяви Херардо. — После ще търсим и друго въздействие.

Клара събра крака и триъгълникът изчезна. Намираше се пред прозореца, с гръб към двамата мъже; косите й пламтяха, опожарени в червено, а тялото й се очертаваше, обрамчено от слънчевото сияние. Бе обагрена в розово и охра с отсенки на слонова кост и перла. Гръбначният стълб, съвършеното „V“ на лумбалната област и меката кръстовидна форма на хълбоците изпъкваха в естествен пръстен цвят. Херардо и Ул бяха избрали тоновете едва тази сутрин, след като огледаха внимателно вече изсъхналите линии по кожата й. Връчиха й поресто трико и качулка за боя и тя ги навлече в банята. След имприматурата плътта и косите й поеха добре багрите, без необходимост от лакове и фиксатори. „Цветовете не са окончателни“, предупреди я Херардо — в течение на времето предстоеше да ги променят. Не бяха окончателни и искрящото изумруденозелено на очите, нанесено с роговични аерозоли, и скицираните в по-тъмно розово устни. Накрая младежът, все още с ръкавици, събра влажните й от боята коси в малък стегнат кок. Сетне захвърли ръкавиците в кошчето и от тях по пода се поръсиха капки като кръв.

— Готово — рече Херардо.

Клара излезе от банята и се отправи към салона, а след нея във въздуха се разнесе аромат на маслени бои. Тя незабавно потърси образа си в огледалата. Откри заложеното в скицата изображение — девойка на Мане, висока, стройна, гола, червенокоса, с ненатрапчиво изваяни един по един мускули, дело на опитен майстор; косата й бе като кръвоизлив под бляскавото слънце. Установи, че изработката бе сполучлива. Представи си, че не е само проста скица, а че все още неизвестната картина, оформена с нейното тяло, ще бъде точно такава, каквато бе тя сега.

Видеокамерата лежеше върху триножника пред мощния фотографски прожектор, но първоначално снимаха всяка поза на естествена светлина. „Навярно денят е прекрасен“, помисли си Клара, загледана през примамливо открехнатия пред нея прозорец; между бледите стени, върху разчертания от успоредните линии под, светлината се разграждаше в светлосенки и Клара се чувстваше сякаш във вътрешността на призма. Прииска й се да разполага със свободно време, за да излезе и да опознае околността.

— Храната е в кухнята — подкани я Херардо по време на почивката.

Внимателно, за да не се напука боята по нея, тя се запъти към банята и се загърна с един от окачените на вратата халати. Когато беше нарисувана, винаги обличаше някаква дреха, за да не се повреди, докато се храни или почива.

В кухнята я очакваше нещо ново. Обвитият в найлон поднос се намираше на обичайното място, както предния ден, но на отсрещния стол седеше Херардо. Той тъкмо отваряше кутия с пица, току-що размразена в микровълновата печка. Изглежда щяха да обядват заедно. Клара се запита къде ли е Ул и защо не се храни с тях. Предположи, че между Херардо и Ул са възникнали сериозни различия. През цялата сутрин разногласията им бяха преливали в спорове, резки заповеди и продължителни неловки мълчания. Стори й се очевидно, че Херардо се подчинява на по-възрастния си колега, навярно защото се възхищава от него, а може би чисто и просто поради старшинството му, тъй като постът на Херардо бе с едно стъпало по-долен от този на Ул. Във всеки случай Клара реши да не обсъжда такива въпроси.

Тя седна и разкъса найлоновото фолио на подноса. Видя два триъгълни сандвича с нещо като майонеза по краищата, грозде, пълнозърнест хляб, маргарин, крема сирене, някаква салата, билков чай и обогатен с витамини сок от марката „Ароксен“. Най-напред глътна задължителните таблетки с малко минерална вода. След това се зае със сандвича. Междувременно Херардо се бореше с парчето пица.

Подеха най-обикновен разговор. Той я похвали за нейната Неподвижност и попита кои са били учителите й. Тя му спомена за Куинет и за Клаус Ведекинд, както и за седмицата, прекарана във Флоренция, където бе работила като скица за Феручоли. Отхапваше малки парченца от сандвича и дъвчеше много бавно, понеже маслената боя опъваше лицето и челюстта й, а тя пазеше кожата си от напукване. Докато мажеше дебел слой маргарин върху пълнозърнестия хляб, Клара окачи усмивка на току-що нарисуваните си устни.

— Ей, не бъди лош, кажи ми какво работиш с мен?

— Рисувам те — отвърна Херардо.

Тя сдържа нервния си смях, но не се отказа.

— Не, наистина. Ще съм една от картините в поредицата „Рембранд“, нали?

— Съжалявам, драга, не мога да ти кажа.

— Не искам да знам какво ще изобразявам, нито какво ще е заглавието на картината. Кажи ми само дали съм включена в „Рембранд“.

— Виж, колкото по-малко знаеш за това, което правиш, толкова по-добре, ясно ли е?

— Добре де. Извинявай.

Изведнъж я досрамя, че е настояла. Не искаше Херардо да помисли, че го смята за по-мекушав от Ул и по-склонен да разкрива художествените тайни.

Настъпи мълчание. Херардо разсеяно подхвърляше във въздуха смачкана ламаринена капачка от празна кутия кока-кола. Изглеждаше в лошо настроение.

— Неприятно ли ти е, че попитах? — притесни се тя.

Той отговори с видимо усилие, сякаш за него темата бе досадна, макар и неизбежна.

— Не. Наистина съм малко ядосан… Но не на теб, а на Юстус. Все същото. Нали ти казах, има много особен нрав. Разбира се, познавам го добре, но понякога трудно го понасям…

— Откога работите заедно?

— От три години. Добър художник е, много съм научил от него… — Той впери очи през прозореца, облян от обедната светлина. И в профил лицето му се стори на Клара все така привлекателно. — Но трябва да изпълнявам всичко, каквото ми нареди. Всичко.

Обърна се и я погледна, сякаш последните му думи се отнасяха много повече за нея, отколкото за него.

— Тук той нарежда — добави Херардо.

— Той е твой началник.

— И твой, не забравяй.

Клара кимна, малко объркана. Не знаеше добре как да тълкува намека на Херардо. Това предупреждение ли беше? Или съвет? Помисли си за чудноватия оглед, на който я бе подложил Ул предния ден. Когато Херардо спомена, че трябва да прави „всичко“, разпоредено от Ул, само рисуването ли имаше предвид?

Тя дояде хляба и взе зърно грозде с лъскавите си розови пръсти. Прозорецът на кухнята, с леко разтворени тънки пердета, й припомни премеждието от предната вечер. Реши да го сподели, за да смени темата.

— Слушай, има нещо, което…

Тя млъкна и изплю семките от гроздето. Херардо я гледаше въпросително.

— Е?

— Не, няма нищо, глупости…

— Хайде, моля те, казвай.

Той като че ли бе искрено озадачен. Опрял лакти на масата, младежът се бе привел към нея. На Клара й допадна неговото видимо сериозно отношение, едва ли не безпокойство, и реши да бъде откровена.

— Снощи някой обикаляше около къщата. Когато часовникът иззвъня, забелязах как наднича през прозореца на спалнята. Но веднага се махна.

Херардо я гледаше втренчено.

— Не се шегувай.

— Говоря сериозно. Изплаших се до смърт. Изтичах до прозореца, но не видях никого; обаче не се съмнявам, не беше сън.

— Много странно — Херардо приглади мустаците и островърхата си брадичка с вече познатия й жест. — Наблизо няма никакви съседи, само вили на фондацията.

— Все пак определено чух стъпки край прозореца.

— И погледна, но не видя никого?

— Аха.

Младият художник изглеждаше замислен и си играеше с трохите от пицата. В горния край на левия му бицепс изпод ризата се подаваше татуировка.

— Знаеш ли, може да са били хора от охраната. Понякога правят обиколки край вилите, за да се уверят, че платната са добре… Да, явно е бил някой от охраната.

— Има ли други платна в останалите вили?

— Разбира се, драга. Навсякъде е full — пълно е. Много платна и много работа.

Това обяснение — че е бил някой от пазачите — й се стори утешително и много вероятно. Готвеше се да зададе други въпроси, когато между тях и светлината се изпречи сянка. В кухнята бе влязъл Ул. Едва ли не преди да го погледне, Клара долови, че с него става нещо. Художникът я наблюдаваше с гримаса на неприязън и мърмореше неодобрително на холандски.

— Какво казва? — запита тя.

Изневиделица, преди Херардо да успее да отговори, Ул направи нещо немислимо. Сграбчи Клара за реверите на халата и силно я дръпна. Жестът бе толкова непредвидим и неочакван, че я принуди да скочи на крака, като събори стола зад себе си. Ул впи пръсти в шнура на халата и го развърза. Разкри се потръпващата й гръд.

— Ей, какво правиш! — възкликна Клара.

Херардо също се бе изправил и като че се препираше с Ул, но той очевидно имаше надмощие. По-скоро слисана, отколкото обидена, Клара отново се загърна в халата. Усещаше, че част от боята на корема й се е напукала.

— Не, не. Свали го — сопна й се Херардо.

— Да го сваля ли?

— Да, свали го. Не бива да обличаш нищо, ясно? Цветовете са много нетрайни и може да се размажат. Трябваше да ти обърна внимание веднага, Юстус е прав. Аз…

Ул го прекъсна, като удари с длан по стената до главата на Клара, сякаш я подканяше да побърза.

— Какво става? — отвърна с негодувание тя. — Какви са тези обноски? По дяволите, ще го сваля. Ето, виждаш ли?

Ул изтръгна халата от ръцете й и излезе от кухнята. Клара хвърляше искри от възмущение.

— Той наред ли е в главата? — запита тя.

— Яж и мълчи. Той си е такъв.

За миг Клара кръстоса поглед с Херардо и през оцветените си в зелено роговици го предизвика да повтори неясния израз. „Той си е такъв“. Не знаеше какво я дразни повече, дали нездравите изблици на Ул или покорството на помощника му. Реши да се предаде, с мисълта, че тъй или иначе тя е само платно. Наведе се, вдигна ядосано стола, намести лепкавите от боя бедра на седалката, кръстоса нозе и отвори сока „Ароксен“. „Всичко е наред — рече си тя. — Ако боята се изтрие, ваша работа“.

Херардо не й проговори повече. Привършиха обеда и подновиха работа.

Слънцето бе угаснало в прозореца, край който се трудеха, затова включиха прожектора и изпробваха въздействието на сенките и светлината върху силуета й. Клара се чувстваше замаяна. Първоначалният й гняв бе отстъпил на изумлението от необяснимото поведение на Ул. Тя сериозно се запита дали не е болен. Двамата художници не продумваха. Очевидно случката бе породила противоречия във взаимоотношенията в рамките на образувалия се помежду им нетраен триъгълник. Ул все още се държеше хладно като камък, докато Херардо наглед бе възприел ролята на буфер между нея и своя колега. Макар да мълчеше, младежът й се усмихваше всеки път, когато приближаваше, за да промени нещо в положението на тялото й, и сякаш казваше: „Малко търпение. Заедно ще го понесем по-леко“. Ала това позакъсняло състрадание й се струваше още по-непоносимо от нелепото държане на Ул.

Преди свечеряване отново й дадоха почивка. Херардо й каза, че в кухнята за нея има сок и билков чай. Не й се пиеше нищо, но Херардо я подкани доста настоятелно. Естествено, този път Клара дори не посегна към халата. Отиде в кухнята и намери сока, но чаената чаша бе празна, а торбичката за запарка лежеше на ръба на чинийката. Наля си минерална вода и постави чашата в микровълновата печка. Не усещаше никакъв студ или друго неудобство от пълната си голота, но й беше някак неловко: когато имаше боя по тялото й, тя бе свикнала да се пази по време на почивките и заповедта да стои гола я бе стъписала. Микровълновата печка тихичко бръмчеше. Клара се загледа навън през триъгълния отвор на завесите: забеляза стъбла на дървета, а в далечината — ограда и пътека. Имаше впечатлението, че са напълно откъснати от света.

Микровълновата печка иззвъня. Клара отвори вратичката и извади димящата чаша.

В този момент край нея се мярна сянка.

Беше Ул. Когато влезе, той триеше ръцете си с парцал и дори не я погледна. Тя също отклони поглед. Сложи чашата в чинийката и пусна пликчето във водата. Ул сновеше зад гърба й, но тя нямаше представа защо. Предположи, че е дошъл да извади нещо от хладилника, но не го чу да отваря вратата. Тишината зад гърба й ставаше обезпокоителна. Клара се готвеше да се обърне, за да види какво прави Ул, когато в миг между бедрата й се плъзна нечия ръка.

Тя подскочи и извъртя глава. Срещна очите на Ул, потънали зад стъклата, на два сантиметра от лицето й. Почти едновременно, другата му ръка я сграбчи за тила и я стисна, за да я принуди да гледа само напред. Изрече само една дума на недодялан испански.

— Кротко.

Клара реши да се подчини и да не задава въпроси. Обстоятелствата не я учудваха особено. На теория тя беше платно. На теория той беше художник. На теория художникът можеше да опипва платното във всеки момент и както намери за добре. Тя не знаеше що за творба подготвят с нея — навярно и фактът, че той дойде при нея така нахално, и то в кухнята, бе част от рисуването.

Клара пое дълбоко въздух, за да се отпусне, и остана неподвижна, опряла ръце върху умивалника. Пръстите му бавно обхождаха вътрешната страна на лявото й бедро, но поради слоя боя върху кожата възприятието не бе като от обичайно докосване. Клара не усещаше, например, топлината или студенината на чуждата кожа, нито смисъла на ласката, а само допира на два-три заоблени подвижни израстъка, пъплещи върху плътта й. Без никаква разлика можеха да бъдат четки за рисуване.

Ръката продължи да пълзи нагоре, докато другата лежеше плътно върху лявото й рамо и здраво го държеше. Клара опита да се разграничи от тези пръсти, които не бяха пръсти, които не бяха човешка плът, а начупени гумени пръчици, хлъзнали се — все още сдържано, все още без грубост — по най-меката част на бедрото й. Искаше й се да вярва, че всичко се дължи на художествени съображения. Знаеше, че да се прокара границата между изкуството и действителността е много трудно. Вики, например, постоянно проникваше в нея и в преносен, и в пряк смисъл. Другата, крайно унизителна възможност — Ул да злоупотребява с нейното положение — изискваше да го отблъсне със сила. Но засега не желаеше да приеме подобен изход.

Запази самообладание, сдържайки дишането си, макар да й бе ясно до какво — съвсем недвусмислено — се домогваха пръстите. Очите й, вперени в прозореца без да мигат, сякаш попиваха синия цвят на здрача. Тук той нарежда. Има много особен нрав, но той нарежда. Нима Херардо я бе предупреждавал, знаейки какво ще последва?

Пръстите на Ул се разтвориха около венериния й хълм. Клара напрегна мускули. Пръстите я докосваха отвътре, но се колебаеха, сякаш с надежда за отклик от нейна страна. Ала Клара бе решила да не помръдва, да не прави нищо. Стоеше неподвижно с леко разтворени бедра (триъгълник), с гръб към художника, сдържайки дъха си. Усети как пръстите се отдръпнаха. Другата ръка, сграбчила рамото й, също се оттегли. Тя извърна глава, питайки се какво ще прави той сега. Ул просто я гледаше. Очилата с дебели стъкла и изпъкналото чело му придаваха вид на чудовищно насекомо. Той дишаше тежко. Погледът му бе обезпокоителен. В следващия миг мъжът напусна кухнята. Тя го чу да разговаря с Херардо в салона. От предпазливост изчака известно време, приготви си чая, без да застава с гръб към вратата, и го изпи, като че бе горчиво лекарство. След това изпълни няколко упражнения за обикновеното отпускане.

Когато Херардо я повика, за да възобновят заниманията, Клара се чувстваше доста по-спокойна.

Този следобед не се случи нищо друго. Ул повече не я докосна, а Херардо й отправяше само сухи наставления. Но докато тя позираше, неподвижна и изрисувана, мислите вряха в главата й. Защо Ул правеше това? Искаше да я насили, да я сплаши или да я доведе до още по-напрегнато състояние в стил Брентано?

В объркания, почти недействителен свят на живописта на телата, единственото възможно поведение за платното бе да е нащрек и да си изработи подходящи стратегии, за да не се провали в случай, че положението стане по-лошо.

Всъщност Клара бе уверена, че много скоро ще се случи тъкмо това.

Смяташе, че вечерта няма да заспи, но от изтощение тутакси потъна в тежък сън.

Не разбра в кой момент отново почувства, че някой я наблюдава.

Клара, съвсем гола, лежеше по очи върху голия дюшек, а съзнанието й меко се полюшваше между бдението и съня. В определен момент прозорецът, очертан с бледия тебешир на луната, бе надраскан от сенки. Тя го долови също като мигновеното преминаване на облак в небето. Само че този облак предизвикваше и шумове в тревата.

Тя скочи от леглото като сърна. На прозореца нямаше никого.

Ала миг преди това, част от секундата преди да няма никого, Клара успя да зърне силуета му, изрязан в правоъгълника.

Напълно сигурно — силует на мъж.

Клара постоя в тъмнината с вдигната глава, сдържайки дъха си. Рязко прозвучалият налудничав грак я накара да извика изплашено. Задавена от собственото си сърцебиене, Клара осъзна, че бе иззвъняло часовниковото устройство. Тя заопипва слепешката в тъмното, най-сетне попадна на малкия уред, поставен на пода до дюшека, и го изключи. Защо ли сигналът се бе задействал, след като Херардо й каза, че тази вечер няма нужда от него? Сърцето й учестено помпаше кръв. От туптенето тъпанчетата на ушите й сякаш щяха да се пръснат. В къщата цареше необятна тишина. Но усещането бе налице, същото като предходната нощ. С наострен слух тя можеше да долови далечното скриптене на тревата.

Дори и в най-благоприятния случай (например, че е бил пазач от фондацията, както предположи Херардо), незнайно защо загадъчното му присъствие я измъчваше много повече от всичко останало. Клара се изправи, стъпи на пода и пое дълбоко въздух няколко пъти. След като Ул и Херардо си тръгнаха, тя се бе изкъпала с разтворители, за да отстрани всички бои от косата и тялото си. Освободена от мазнините, възприемаше ужаса като по-естествен, по-суров и по-неподправен.

Измина още малко време и стъпките в тревата заглъхнаха. Може би мъжът си бе отишъл или може би просто изчакваше, докато тя повторно заспи. Клара се чувстваше прекалено изнервена, за да разсъждава трезво. Няколко дихателни упражнения щяха да я уталожат за броени минути като балсам. Започна с едно от най-простите, като същевременно се стараеше да си изясни произхода на завладелия я страх.

От край време един от най-големите й страхове бе да не се вмъкне непознат в стаята при нея нощем. Хорхе се смееше, когато призори Клара го будеше, защото бе чула шум.

„Добре тогава, изправи се лице в лице срещу страха си и ще го победиш“.

Клара стана и в тъмното се запъти към салона. Дихателните упражнения й бяха вдъхнали привидно хладнокръвие и мускулите й се стегнаха. Хрумна й да се обади в „Консервация“ и да помоли за помощ или поне за съвет. Не се налагаше да прави нищо повече. Трябваше само да стигне до телефона, да набере единствения възможен номер и да говори с тях. В края на краищата тя бе ценен материал и бе изплашена. Имаше опасност да се повреди. От „Консервация“ трябваше да й помогнат.

Спомни си, че светлините на къщата се палят при входа, затова прекоси бързо салона, изкачи в мрака трите стъпала на вестибюла и в опиянение защрака с ключовете, сякаш с тях стреляше право срещу опасния враг. Не видя нищо различно от друг път. Невъзмутими в рамките си, огледалата отразяваха в цял ръст обичайните неща. Триножникът и студийният прожектор стояха, както ги бяха оставили Херардо и Ул. Снимката на мъжа в гръб си беше на мястото, мъжът бе застанал все така в гръб (Щеше да е съвсем различно, ако сега беше в профил, нали?). По-нататък не откри нищо необикновено нито в трите черни прозореца на салона, нито в задната врата — бяха затворени и както изглежда я пазеха доста добре.

Клара прокара безчувствения си от имприматурата език по също така безчувствените си устни. Не смееше да погледне образа си в огледалата, защото не желаеше да види лице без вежди и без мигли, снабдено само с очи и уста (три точки, разположени в широк, ужасяващ триъгълник), а над него качулка от тънки руси коси. Не се потеше (никакви капчици не се стичаха по кожата й, нямаше какво да превърне челото й в още един от многобройните полдери в тази страна), нито разполагаше със слюнка, за да я преглътне, ала усилието на потните жлези и невидимата топка, запречила гърлото й, бяха налице и безотказно я терзаеха. Ужасът, все така пронизващ, трептеше вътре в нея. Пред този ужас цялото изкуство във Вселената бе напълно безсилно.

„Успокой се. Ще се добереш до телефона и ще се обадиш. След това ще спуснеш една по една щорите. После ще си легнеш да спиш“.

Пристъпи като насън към сякаш недостижимия телефон, поставен в крайната точка по пътя на бягството. Докато се доближаваше до него, не искаше да поглежда към прозорците. Точно затова гледаше в тях. Но виждаше само черните стъкла и отражението на своето голо жълтеникаво тяло. Внезапно й мина през ум, че ако в стъклата се появи нечия фигура, все едно каква, тя ще изпадне в кома, в каталепсия, ще изгуби окончателно разсъдък и ще прекара остатъка от дните си олигавена в някоя лудница. Бе неуловим като замайване миг, частица от време, неизмерима от часовник. Ужасът разкопча шлифера си и й показа пенис. Толкова. Едно мигване. Замайването премина. Не бе видяла никого през стъклото.

Клара достигна до телефона, взе морскосинята картичка и започна да набира номера крайно предпазливо. Намираше се пред един от прозорците. Отвъд стената от вятър и клони светът тънеше в мрак, скрит сред дърветата и нощта. Фигурата й навярно бе ясно видима за всеки, решил да погледне в тази посока. „Да гледа колкото иска — помисли си тя, — стига само да не се доближава“.

— Добър вечер, госпожице Рейес — произнесе на безупречен испански мъжки глас от другата страна на слушалката. Успокоителен младежки глас като сирене „Гуда“ или като дървено сабо. — С какво можем да ви помогнем?

— Някой обикаля из къщата — заяви тя без предисловия.

— Из къщата?

— Искам да кажа отвън.

Миг мълчание.

— Сигурна ли сте?

— Да, видях го. Току-що… Току-що го видях. Човекът надзърташе в прозореца на спалнята.

— Там ли е още?

— Не, не. Мисля… Едва ли.

Още един миг мълчание.

— Госпожице Рейес, това е напълно невъзможно.

Нещо изскърца зад гърба й. Толкова се бе съсредоточила в прозорците, че бе забравила (божичко!) да погледне назад.

— Госпожице? Госпожице Рейес?…

Завъртя се като в сън. Завъртя се като мъртво тяло, обърнато от ритник в ребрата. Обърна се в забавен кадър, а салонът се въртеше пред очите й (мъжът в гръб и…)

— Ало? Там ли сте?

— Да.

Нямаше никого. Салонът бе празен. Ала за част от секундата тя го бе населила с кошмари.

— Помислих, че сте прекъснали — каза мъжът от отдел „Консервация“. — Ще ви обясня защо това, което твърдите, е невъзможно. Цялата зона на вилите, където се намирате, е собственост на фондацията и достъпът е строго ограничен. Входовете се охраняват денем и нощем от служители по сигурността, тъй че…

— Аз току-що видях човек на прозореца — прекъсна го Клара.

Ново мълчание. Сърцето й биеше силно.

— Знаете ли какво? — отвърна гласът с променен тон, сякаш на мига всичко му бе станало съвсем ясно. — Много е вероятно да сте права и да е имало някого. Ще ви обясня. От време на време, особено ако е пристигнал нов материал, охраната прави оглед и на вилите, за да провери дали всичко е както трябва. Напоследък служителите по сигурността са загрижени за доброто състояние на платната. За мен няма никакво съмнение — бил е някой от нашите хора. А за да се убедим докрай, ето какво ще направя. Ще позвъня в отдел „Сигурност“ и ще ги помоля да уточнят дали е извършвана такава проверка. Каквото и да се е случило, те ще вземат необходимите мерки. Не се отдалечавайте от телефона, моля. Ще ви се обадя отново, за да ви уведомя.

Докато чакаше, без да сяда, обаждането на мъжа от „Консервация“, тишината й се стори значително по-поносима. Вече започваше да й се доспива, когато се разнесе телефонният звън. Гласът бе все така успокоителен.

— Госпожице Рейес? Всичко е наред. От отдела по сигурността потвърдиха, че е бил един от техните хора. Молят ви за извинение и обещават да не ви притесняват повече…

— Благодаря.

— Във всеки случай трябва да ви кажа, че пазачите от фондацията се разпознават добре по червения пропуск на ревера. Ако отново забележите същия човек и видите пропуска му, не се тревожете ни най-малко. Сега си легнете и ако предпочитате, оставете запалена някоя лампа. Така охранителят няма да има причина да се приближава, за да се увери, че всичко е наред, и няма да ви плаши.

— Много благодаря.

— Няма за какво. Ако пак възникне нещо, не се колебайте да…

И тъй нататък, и тъй нататък. Изтърканите любезности в този момент й подействаха добре. Когато затвори телефона, Клара се чувстваше по-безгрижна. Затвори Щорите на трите прозореца в салона, както и в кухнята. Провери дали външните врати са залостени. Поколеба се само за миг, преди да влезе в спалнята. Светлината от голата стая се отразяваше в прозореца, сякаш се оглеждаше в яма черна вода. Клара пристъпи към стъклото. Преди минута някакъв човек тук ме гледаше. „Бил е служител от охраната“, рече си тя. Не си спомняше да е видяла червен пропуск на ревера на дрехата, но, естествено, не бе имала възможност да го види. Спусна щората.

Въпреки съвета на младежа от „Консервация“, реши да не оставя включена светлина. Отиде до входа и изгаси всички лампи. Върна се в спалнята в пълен мрак, отпусна се по гръб върху дюшека и впери очи в плътната чернилка на тавана. Направи още едно дихателно упражнение и тутакси заспа. Не й се присъни баща й. Не й се присъни загадъчният Ул. Не й се присъни нищо. Тя се предаде на умората и безметежно се гмурна в несъзнаваното.

Скрит между дърветата, мъжът изчака още миг и отново се насочи към къщата.

На дрехата му нямаше никакъв пропуск.

Сюзан е Лампа.

На привързания за лявата й китка квадратен етикет пише: „Сюзан Кабо, деветнайсетгодишна, Йоханесбург, Южна Африка, коси тъмноруси, очи сини, кожа бяла, без имприматура“. Като Лампа от Мароодер Сюзан свети на разни сбирки едва от шест месеца. По-рано е работила за фондацията под формата на три други художествени предмета. Междувременно сътрудничи на посредствени портретисти (договорът й с фондацията не изключва допълнителни дейности), защото портретът, в края на краищата, се свежда до намазване на тялото със серубластин и постигане на поръчаната от клиента външност. В него няма особени хипердраматични задачи. Сюзан не харесва хипердраматизма, затова е изоставила ранната си кариера като платно и е решила да стане украшение. Тя съзнава, че никога няма да се превърне в безсмъртно произведение на изкуството като „Цветя“, но това не я тревожи. „Цветя“ стоят по цели дни в много по-трудни пози, вечно са под въздействието на наркотици и са се превърнали в истински растения — рози, нарциси, перуники, невени, лалета, — парфюмирани и изрисувани вещи, лишени от мечти, радости, живот. В замяна на това като Лампа можеш да спечелиш куп пари, да се оттеглиш рано, да имаш деца. Не свършваш дните си като безплодните платна, осъдени от хората да обитават ада на вечната красота.

В четвъртък, 29 юни 2006 г. на разсъмване, сигналното устройство на нощната масичка на Сюзан неочаквано иззвъня и наруши пълната й почивка. По телефона на хотела тя набра своя код и получи нареждане да се яви незабавно на летището. Вече имаше достатъчно опит, за да разбере, че повикването беше необикновено. От три седмици Сюзан се намираше в Хановер, където светеше по шест часа на ден с междинни почивки в малък салон за събирания — там се водеха разговори за биология, за живопис и за връзката между изкуство и генетика. Сюзан не чуваше нищо, защото носеше заглушителни наушници. Понякога й поставяха също капаци на очите и тя заключаваше, че поканените са известни личности и предпочитат да останат неразпознати. Като Лампа тя отдавна бе привикнала да не й дават обяснения. Но рядко я бяха викали така спешно, посред нощ, почти без да й отпуснат време да се облече, да вземе сака с работните принадлежности и да хукне през глава към летището. Там я чакаше самолетен билет за полета до Мюнхен след половин час. В Мюнхен завари група свои другарки (не ги познаваше, но за украшенията това бе обичайно) и с частен автобус, охраняван от четирима служители по сигурността, я отведоха до „Оберлунд“, компактна постройка от стомана и стъкло, съставена от офиси и конгресни зали, разположена съвсем близо до „Хаус дер Кунст“, край Английската градина. По време на полета мобилният й телефон иззвъня. Отговорничката по декорацията — крайно неприятно младо момиче на име Кели — й обясни на кое място трябва да застане в салона, където я викаха.

Когато пристигна в „Оберлунд“, разполагаше едва с двайсет минути, за да се приготви: тя свали всичките си дрехи, облече поресто трико, нахлупи на главата си качулка за боядисване и изчака цветовете да попият добре. След това смъкна от себе си трикото и качулката, хвърли поглед в огледалото на образа си, изрисуван в пурпурнорозово с отделни мазки лак и с тъмномахагонови коси, извади лампата от торбата, прикрепи основата към десния си глезен и закуцука към салона с кабела в ръка, като внимаваше да не се спъне. Другарките й, мълчаливи и деловити, вече заемаха местата си. Сюзан полегна по гръб на пода и зае своята поза: ръцете долепени до хълбоците, задникът вирнат нагоре, десният крак изпънат във въздуха, а левият прегънат към главата. Светлинното кълбо с четири флуоресцентни крушки бе привързано към глезена на вдигнатия крак. Кабелът не се увиваше около него, а висеше свободно, готов за включване в контакта. Сюзан просто трябваше да стои неподвижно и да остави светлината да се пръска наоколо. Позата бе трудна, но благодарение на подготовката и придобитите навици тя бе израсла като забележително качествен предмет. Действаше самостоятелно четири часа без прекъсване. Измина известно време, докато някой — несъмнено Кели — пристигна и мушна щепсела в мрежата. Крушките заработиха и Сюзан започна да свети. После някакъв работник й постави капаците на очите и ушите, и я потопи в тъмнина и тишина.

Съвещанието се проведе на десетия етаж.

Залата, предоставена от ръководството на „Оберлунд“, беше квадратна, надеждно затворена и обезшумена. От всички страни имаше матирани отвън прозорци. На пръсти се брояха неодушевените украшения и мебели: еднокраки столове от метал и пластмаса, наредени около огромен квадратен стоманеносив килим. Всичко останало бе от изрисувани човешки тела. Имаше Маси, Лампи, приспособления за прозорците и за ъглите, един неподвижен и единайсет подвижни Подноса. С изключение на тези единайсет, които трябваше да обикалят от място на място и да обслужват гостите, тъй че бе нужно да виждат и да чуват, всички останали носеха наушници и наочници.

Деловата закуска пристигна, подредена върху единайсетте Подноса: току-що изпечени френски кифлички, пет разновидности хляб и три различни вида заместители на масло, а също и кафе, заместители на кафе и заместител на чай, предназначен за крайно неспокойния Беноа. Не липсваха плодовите сокове, тестените варива, различните сирена за мазане, нито чашите минерална вода, накичени с ледени кубчета. Имаше и разнообразни сушени плодове в купа, поддържана от една от Масите (гостите трябваше да приближат и да си вземат, понеже Масата — легнало по гръб на пода момче и стъпило върху ходилата му момиче, и двамата оцветени във фуксия — бе неподвижна), както и съд с многоцветни бонбони, кацнал между гърдите на Табла на Мароодер, обагрена в аленочервено, извита като дъга назад с опрени на килима нозе и ръце, с увиснали до пода тънки лъскави коси в бакърен цвят. Един от гостите непрекъснато гребеше от бонбоните: навеждаше се, протягаше ръка към тялото на Таблата, пълнеше шепа и без да прекъсва разговора, тъпчеше в устата си сладкия карамел, сякаш ядеше фъстъци. Бе чернокос младеж с открито чело. Веждите му бяха гъсти като мустаците. Виолетовият му костюм бе безупречен, със съвършена кройка, но не толкова скъп като костюма на Беноа например. Изглеждаше приветлив, дружелюбен и доста приказлив, но в крайна сметка на никого неизвестен човечец. Ала Бош внезапно усети, че този човек, именно този, безименният младеж с мустаците, опустошителят на бонбоните, бе най-важният от всички. Беше Ключовия човек.

Бош бе определен за водещ. Когато прецени, че е минало достатъчно време и видя госпожица Уд да му кима подканящо, той се прокашля и рече:

— Какво ще кажете да започваме, дами и господа?

Подвижните Подноси, без наушници и наочници, тутакси напуснаха залата. Погледите на гостите проследиха с неизбежно любопитство шествието на стройните лакирани разголени тела. В продължение на минута никой не проговори. Най-сетне Пол Беноа сякаш се събуди от сън и пръв взе думата.

— Моля те, Лотар, как е влязъл? Само това ми кажи. Как е влязъл? Няма да се ядосвам, Лотар. Просто ми обясни… Очаквам двамата с Ейприл да ми обясните, да ни обясните още сега как, по дяволите, този кучи син е проникнал в хотелския апартамент, Лотар, как е успял да влезе в онзи плътно затворен апартамент, опасан от сигнални системи, при петима служители по сигурността, застанали постоянно на пост при асансьорите, стълбите и входовете на хотела… Би ли ми обяснил?

— Ако ми позволиш да кажа нещо, Пол, ще ти обясня — спокойно отвърна Бош. — Не е било нужно да влиза — той вече е бил вътре. Хотел „Вундербар“ е украсен с хипердраматични творби. В апартамента е имало такава картина, маслено платно на Джанфранко Джили…

— Някакъв ученик на Феручоли, пълен некадърник — вметна Беноа. — Да не беше се самоубил, работите му щяха да се продават на килограм.

— Моля те, Пол.

— Извинявай. Изнервен съм. Продължавай.

— За изпълнение на творбата на Джили всяка седмица са се редували четирима модели. По някакъв начин извършителят е успял да се представи за един от тях, някой си Маркус Вайс, четирийсет и три годишен берлинчанин. Вайс е бил наред да представя творбата във вторник. Когато научихме за станалото, отидохме в мотела, където е настанен, и го открихме в стаята му, удушен с жица, със завързани за леглото ръце и крака. Полицията смята, че смъртта му е настъпила в понеделник вечерта. Няма как той да се е явил на другия ден във „Вундербар“ заедно с останалите картини, маскиран като творбата на Джили.

— Добре ли разбрах? — запита Рудолф Коб, правителственият представител. — Някакъв тип се маскира като някого, а той пък се е маскирал като нещо друго?

— Някакъв тип се маскира като произведение на изкуството, изложено вътре в апартамента — уточни Бош.

— Не, не, не, Лотар. — Беноа се размърда и намести ръбовете на панталона си. — Не мога да повярвам, извинявай, но не мога да повярвам. Кой глупак го е пуснал да влезе в апартамента?

— Моите хора не носят отговорност за това, Пол. Във всеки случай самият аз нямам нищо против да поема отговорността вместо тях. Но точно в седем часа във вторник вечерта някакъв човек с външния вид на Маркус Вайс, с етикетите, носени от Маркус Вайс, и с документите на Маркус Вайс е пристигнал във „Вундербар“. Нашите хора са проверили самоличността му, уверили са се, че всичко е в ред и са го пуснали да влезе. С Вайс са постъпвали по същия начин през предходните седмици.

— А защо не са претърсили багажа му?

— Пол, бил е произведение на изкуството, но не е бил наша собственост. Не е бил от фондацията. Няма как да претърсваме вещите на творба, ако не е наша.

— Кой е вдигнал тревога?

— Залцер. Позвънил е в апартамента около дванайсет, както било обичайно. Никой не отговорил и това е може би единствената допусната грешка. Той решил да изчака долу и да се обади отново по-късно. Както ми каза, понякога близнаците нарочно не вдигали телефона. След третото обаждане мълчанието им го озадачило и отишъл да провери. Така успяхме да подхванем нещата по-здраво, отколкото във Виена, понеже ние сами открихме телата и извикахме полицията, когато сметнахме за уместно. Склонен съм да извиня грешката им, Пол. Онзи вече е бил вътре.

— Бил е вътре, добре — намеси се Курт Соренсен, — но как след това е успял да излезе?

— Несъмнено му е било по-лесно. Излязъл е на стълбите и се е придвижил до друг етаж. Оттам е взел друг асансьор. Вероятно е прибягнал до различна маскировка, за да не буди подозрение. Нашите хора са имали поръчение да не допуснат никой да влезе, а не да попречат на някого да излезе.

— Сега разбираш ли, Пол? — изрева Герт Варфел по посока към Беноа. — Този мръсник е истински майстор.

След неловко мълчание бодро се обади Ключовия човек.

— Извинете, ще изместя темата за малко, но искам да споделя, че вчера имах възможност да се отбия в „Хаус дер Кунст“ и да се запозная с поредицата „Чудовища“. Позволете да ви поздравя. Невероятна е. — Привидно той се обръщаше към всички едновременно, но гледаше по посока към Стейн. — Все пак не разбрах някои неща. Какъв смисъл има, например, да се показва болен от СПИН в последния стадий на живота му?

— Това е изкуство, fuschus — отвърна Стейн, без да повишава глас. — Единственият смисъл на изкуството е изкуството само по себе си.

— И аз разгледах изложбата — намеси се представителят на Европол, Алберт Кнопфер. — Мен ме порази онова осем-деветгодишно момиченце с нещо като дете от Африка на ръце… Всъщност детето се оказва мъж, но уродлив, нали? Потръпнах.

— Може да беседваме цял ден за тези картини — подхвърли Ключовия човек, посягайки към съда с бонбоните. — На мен тези творби ми се струват дори по-задълбочени от „Цветя“. Е, нека се изразя по-точно. Те са различни по стил, не могат да се сравняват. Но на мен ми се струват по-дълбоки. Поздравления.

— Творбите са дело на Майстора — уточни Стейн.

— Да, но вие сте негов сътрудник. Поздравления и на двамата.

Стейн кимна с признателност за похвалата.

— Лотар, защо не разкажеш сега за онази, за Бренда? — обади се Соренсен. — Просто за да осведомим нашите приятели — добави той и се усмихна на Ключовия човек.

Курт Соренсен, натоварен с посредничеството между фондацията и застрахователните компании, бе усвоил умението да се представя за отстъпчив към всички. При все това, той не правеше добро впечатление на Бош. Дразнеше не само видът му, бледото му вампирско лице с черни вежди, но и нравът му. А и не преставаше да изтъква, че знае всичко, че е отлично осведомен по всеки въпрос и винаги е запознат с най-достоверните данни.

— Ей сега, Курт. — Бош запрехвърля листовете на коленете си. — Според нашите сведения, през останалите дни от седмицата Вайс е участвал в друга творба — маслена картина на Кейт Нимайер в галерия „Макс Ернст“ на „Максимилианщрасе“. В понеделник след работа някакво момиче го чакало на излизане от галерията. Вайс го представил на своя приятелка, също платно. Казал й, че името на гостенката е Бренда и че търгува с картини. Вчера разпитахме приятелката на Вайс и според нея Бренда изглеждала като картина. Нека поясня, че картините умеят да се разпознават помежду си. Очевидно Бренда е притежавала всички белези на младо професионално платно: стегната фигура, гладка кожа, очебийна красота. Вайс и неговата позната Бренда, с която не знаем как и кога се е свързал, вечеряли в ресторант и след това отишли в мотела, където живеел той. На следващия ден следобед Вайс излязъл самичък, поздравил и оставил ключа на рецепцията. Служителят познава Вайс много добре и казва, че не намерил у него нищо особено, освен сака подмишница. Не му обърнал голямо внимание, но твърди, че не бил същият, който Вайс носел обикновено и който, впрочем, предната вечер забравил в ресторанта. През целия ден никой не видял момичето да излиза от стаята, а съм сигурен, че инак дежурният служител би я забелязал. Също така никой не е влизал в стаята на Вайс. От друга страна, не е възможно излезлият във вторник следобед Вайс да е бил истинският Вайс, защото той вече е бил мъртъв в стаята си дванайсет часа преди това…

— Следователно… — поде Соренсен.

— Това ни навежда на предположението, че мнимият Вайс и момичето са едно и също лице. Явно това лице е носило подмишница принадлежностите за маскировката на Бренда.

— А това пък ни насочва към нелегалната имигрантка — продължи Соренсен, обръщайки се към Ключовия човек. — Нали така, Лотар?

— Точно така. Според мен вече стана ясно. Оскар Диас се запознал във Виена с нелегална имигрантка, но от нея няма и следа. След това се появяват някакъв подставен Диас и трупът на истинския Диас във водите на Дунава, удушен с жица. Може да предположим, че нашият човек е повторил тактиката си.

— При условие, че става дума само за един човек — отбеляза Беноа.

— Вярно — потвърди Герт Варфел, завеждащ отдел „Системи за безопасност и предотвратяване на кражби“ във фондацията, поривист мъж с лице на булдог. — Възможно е да са няколко, цял отбор за съвместни действия от познавачи на серу. Може да е мъж или жена, или няколко мъже, или няколко жени. Може… По дяволите, всичко е възможно.

Единствената жена в групата от присъстващите, които Бош смяташе за „значителни“, се размърда на стола, прокашля се и се обади за първи път. Платиненорусата й коса изглеждаше изваяна с длето. Бе облечена в стоманеносив костюм и матови чорапи в тон. Очите й бяха в същия цвят като костюма и чорапите. Бош предположи, че и мислите й също са от стомана. Бяха му казали, че името й е Роман. Металните й очи хвърляха искри.

— Накратко казано — рече тя на звучен американски английски, — ако разбирам правилно, господа, съществува някакъв човек или група хора, решени да унищожат картините на господин Бруно ван Тиш. Вече два пъти е постигнал успех и както изглежда нищо не му пречи да го направи още веднъж. Питам се тогава каква сигурност мога да предложа на клиентите си. По какъв начин да ги убедя да продължат да влагат в създаването, поддръжката и охраната на творби, които всеки във всеки момент може да унищожи?

Надигнаха се няколко гласа, но лично Беноа обобщи:

— Госпожице Роман, тук сме се събрали именно с надеждата да разрешим този въпрос… — Яката на великолепната му виолетова риза започваше да се набръчква от потта. — Наистина, в системата ни за сигурност са допуснати пропуски и аз пръв го признавам и съжалявам за това, както навярно сте се убедили… Но тези господа… — той махна неопределено с ръка към Ключовия човек — тези господа не са част от отдела по сигурността на нашата компания. Ние се обърнахме с молба за помощ към тези господа… Знаете ли кои са те?

— О, да, зная кои са тези господа — безстрастно отвърна Роман. — Но бих искала да зная и колко ще ни струват.

Отново се надигнаха няколко гласа едновременно. Ала всички изведнъж замлъкнаха, когато заговори Ключовия човек.

— Не, не, не, не. Ние нищо няма да струваме на фондация „Ван Тиш“, госпожице Роман. Да уточним. „Рип ван Уинкъл“ е защитна система на Европейската общност. Да уточним. „Рип ван Уинкъл“ е система, финансирана от кохезионните фондове на страните-членки. — Той замълча, за да се снабди с още бонбони от съда върху Таблата. Един бонбон му се изплъзна и тупна върху голия стегнат корем на момичето. — Да уточним, моля. Нито господин Харлбрунер, нито господин Кнопфер, нито аз сме тук, защото ни се плаща повече или защото преследваме финансов интерес. Ние сме съставни части на „Рип ван Уинкъл“. Съставни части, госпожице Роман. Да уточним. Щом сме тук, повтарям, щом сме тук, то е единствено защото въпросите, засягащи европейското културно и художествено наследство, засягат всички нас като граждани на страни с отдавнашни традиции в това отношение. Ако някоя терористична група постави под заплаха Партенона, „Рип ван Уинкъл“ би се намесила. А ако творбите на Бруно ван Тиш са под заплахата на някоя терористична организация, каквато и да е тя, „Рип ван Уинкъл“ ще се намеси. Не е въпрос на пари, госпожице Роман, а на морално задължение. — Той поднесе шепата бонбони към устата си и отметна назад глава.

— Започва се с приказки за морални задължения и се стига до подписване на банкови задължения — произнесе госпожица Роман, без да предизвика смях. — Но ако „Рип ван Уинкъл“ не представлява допълнително бреме за нашите клиенти, нямаме никакви възражения.

— Впрочем — прогърмя глас на германизиран английски, — вярно ли е това, което се говори? Че загубата на двамата дебелаци била равнозначна на загубата на „Мона Лиза“?

Беше мъж с червендалесто лице и огромни бели мустаци. Приличаше на типичния пристрастен към бирата баварец от рекламните картички на пивоварната „Хофбройхаус“. Наричаше се Харлбрунер. Специалността му (така го представи Ключовия човек) бе ръководството на щурмовите отряди в системата „Рип ван Уинкъл“. В момента той стоеше изправен до Масата със сухи плодове и събираше бадеми с огромната си космата бяла ръка, като любопитно и съсредоточено наблюдаваше разтворените лакирани крака на горната половина на Масата.

За миг настъпи мълчание, пронизано от прикрити погледи. Сякаш останалите се колебаеха дали си струва да се отговаря на такъв въпрос. Тогава се намеси Беноа.

— Никой не може… Никой никога няма да може да оцени както подобава загубата на „Чудовища“. Светът, в който живеем, планетата, на която се намираме, обществото, което сме изградили — нищо вече няма да е същото без тази творба. В „Чудовища“ бе залегнал ключът към това, което сме, което сме били и което…

— Дявол да го вземе, изкормил ги е като прасета — възкликна на висок глас Кнопфер, човекът от Европол, прекъсвайки Беноа. Бе отишъл да вземе снимките, поставени на корема на другата Маса, в средата на килима, и ги разглеждаше. От дишането на Масата една от снимките се бе плъзнала на килима.

— Какви са тези знаци? — попита Рудолф Коб, представителя на правителството, на когото Кнопфер подаваше фотографиите.

— По десет рани на всеки, осем от тях във формата на кръст — осведоми ги Бош. — Също както при „Отронено цвете“. Оставя ги голи, с разтворени крака, но не сваля етикетите. Не знаем защо нанася еднакви рани. Използва преносима резачка за платна — употребяват ги някои реставратори за разрязване на дървени плоскости. Освен това извършителят винаги оставя запис. Този път го намерихме на пода между двата трупа. Ако искате, може да го чуем сега.

— Искаме — рече Ключовия човек.

Бош понечи да се изправи, но седналата до него Теа ван Дроон го изпревари. Теа бе отговорник по надзора върху извънредните отряди на фондацията и току-що се бе прибрала от Париж след разпита на Брисеида Канчарес. След като мястото на Теа се освободи, Бош можа да се вгледа по-добре в госпожица Уд — изпънала слабите си крака, тя се бе настанила удобно един стол по-нататък с опряна на гърдите брадичка. „Мълчи, не взема участие — помисли си той с болка. — Знае, че отново се е провалила и се чувства унизена“. Изпитваше желание да я утеши, да й вдъхне увереност, че всичко ще се оправи. Навярно по-късно щеше да се осмели да изпълни намерението си.

Теа провери дали заглушителите бяха правилно поставени върху ушите на двете голи момчета, чиито тела съставяха Масата. Преносимият касетофон бе снабден с усилватели за по-качествен звук. Апаратът лежеше върху гръдната кост на първото момче, а усилвателите бяха опрени върху бедрата на второто. Теа натисна копчето.

— Впоследствие изкуството придобило свещени свойства — обявяваше на английски задъхан от ужас, извисен до фалцет глас, разпознат в лабораториите като гласа на Хубертус. — Образите целели… целели да открият Бог и да се преклонят пред тайната… — Прекъсване, изпълнено с хлипане. Беноа направи гримаса, когато усилвателите започнаха да пращят оглушително. — Човекът се стремял да постигне безсмъртие, като изобразявал смъртта… Цялото религиозно изкуство се въртяло… въртяло… въртяло все около тази тема… Хората рисували и ваели изтезанието и унищожението с цел да… с цел да… — Хубертус вече плачеше съвсем открито — …_се утвърди още повече животът… Животът бил веч… веч-ен-н-н… Моля ви…!_

Записът прекъсваше, удавен в лавина от истерични ридания, и продължаваше с по-овладения глас на Арнолдус.

— Художникът заявява: изкуството ми е смърт… Художникът заявява: нямам друг начин да обичам живота, освен… като обичам смъртта… Защото ни надживява само изкуството, намерило смъртта си… Ако образите се простят с живота, творбата оцелява…

— Явно е, че ги принуждава да четат някакъв текст — рече Бош, след като Теа изключи касетофона.

— Този тип е откачен гадняр, копелето му с копеле! — избухна Варфел. — Съвсем ясно е! Може да се прави на умник, но е луд за връзване.

Беноа, осветен от Лампата на Мароодер, изопнала стройните си голи нозе до креслото му, се обърна към Варфел.

— Това е инсценировка, Герт. Искат да ни внушат, че е дело на психопат, обаче си е мръснишка инсценировка на конкуренцията, сигурен съм.

— Как е възможно творбите да оцеляват, ако образите умират? — запита Ключовия човек. — Какъв смисъл има това?

Всички очакваха отговора на Стейн, но отговорът дойде от страна на Беноа.

— Няма смисъл. Ако става дума за образите от „Чудовища“, разбира се, със смъртта на двамата братя произведението завинаги е престанало да съществува. Те бяха незаменими.

Отново се надигна настоятелният виолончелов глас на Харлбрунер, който не се отлепяше от Масата със сухи плодове. Докато говореше, той плъзгаше ръка по светлата повърхност на бедрата на момичето, натоварено с ролята на горна част.

— Може ли някой да ни обясни на нас, невежите в тази област, какво, по дяволите, е това… това серу… серу… — Няколко гласа довършиха думата, но Харлбрунер не се реши да я произнесе. — Според докладите, лицето и китките на въпросния Вайс са били намазани с него, нали?

Ред беше на Джейкъб Стейн. Гласът му бе много тих, но прозвуча ясно в настъпилото гробно мълчание.

— Серубластинът е материал, подобен на силикона, но много по-съвременен. Разработили са го в редица лаборатории във Франция, Англия и Холандия в началото на нашия век с цел да бъде прилаган единствено в хипердраматичното изкуство… Galismus, мисля, че вие, господин Коб — той посочи към правителствения представител, — имате портрет, рисуван от Авендано и знаете за какво говоря.

Коб потвърди с усмивка.

— Да, съвсем еднакъв е с мен. Понякога ме побиват тръпки.

Бош си спомни за портрета на Хендрике и също потръпна.

— Серу намира широко приложение в изкуството — продължи Стейн, — не само за да се постигне портретната прилика на моделите, а и за подправени или редовни копия, сложни гримове и прочее… С негова помощ опитен човек може да се превърне буквално в когото и да е, както мъж, така и жена. Достатъчно е материалът да се нанесе като помада върху тази част от тялото, която искаме да копираме, да го оставим да изсъхне и да го отделим внимателно. Получаваме съвършена маска. Все пак, повтарям, човек трябва да е истински познавач, за да се справи без затруднения с калъпите от серу. Те са по-крехки и от слоя каймак на повърхността на млякото.

— Но доколкото разбрах току-що — рече Ключовия човек, — този тип действително е истински познавач.

За кратко се възцари мълчание. Стейн, видимо забързан за някъде, помоли Беноа да обобщи заключенията от предварителното съвещание. Изпълнен от съзнанието за неочакваната си отговорност, Беноа изправи гръб, без да става от стола, като същевременно надяна очилата за четене и посегна към листовете, а после се наклони наляво, за да постави текста под светлината на Лампата на Мароодер.

— Днес, 29 юни 2006 г., в помещенията, любезно предоставени ни от управата на сградата „Оберлунд“ в Мюнхен, се създаде настоящият кризисен щаб, чиито цели…

Целите бяха пределно ясни. Отделите „Консервация“ и „Сигурност“ спешно бяха разработили два вида стратегии — отбранителна и настъпателна. Отбранителните мерки включваха три точки: изтегляне на картините, проверка на самоличността и поверителност на информацията. Точка първа предвиждаше постепенното изтегляне на всички изложени на обществени места творби от Бруно ван Тиш, най-напред в Европа, след това в Съединените щати и най-сетне в останалите части на света. Първата сбирка, чието връщане в Амстердам предстоеше, щеше да е „Цветя“, после идваше ред на „Чудовища“ и накрая на единичните творби като „Атина“ от центъра „Жорж Помпиду“. Всички картини щяха да бъдат прибрани на сигурно място. По втората точка, относно самоличността, бе изготвена система за проверка на самоличността на служителите, имащи пряк достъп до платната, чрез изследване на гласа и пръстовите отпечатъци. На това място Беноа предложи надлежно проверените служители да носят етикети.

— Тогава и ние ще заприличаме на произведения на изкуството — измърмори Варфел.

— Няма ли друг начин да се разпознае серубластиновата маска? — запита Ключовия човек.

— Няма, fuschus — отвърна Стейн. — Изсъхне ли, серубластинът е като втора кожа. Дори добива температурата и плътността на истинската. За да проверим със сигурност, би трябвало да стържем по телата на заподозрените.

Предложението за етикетите остана отворено за доразглеждане. Следваше точката за поверителност. От този момент неизвестният престъпник щеше да бъде обозначен с кодовото название „Художника“, за какъвто самият той сякаш се самопровъзгласяваше в записите.

— Единствено членовете на нашия кризисен щаб — продължи Беноа — ще са в течение на всички данни, свързани с Художника. Съветниците и помощниците, невключени в състава на кризисния щаб, ще бъдат запознати само частично или изобщо няма да са запознати със сведенията за него, включително подробностите за извършените посегателства, както и насоките на разследването. Нито застрахователните компании, нито инвеститорите, извън клиентите на госпожица Роман, нито, естествено, печатът и обществеността ще имат достъп до тези сведения. От този момент самото съществуване на Художника придобива поверителен характер.

Настъпателните мерки се свеждаха само до една точка: „Рип ван Уинкъл“. Бош вече бе чувал за въпросната общоевропейска система за сигурност, разработена от специален отдел на Европол. Ключовия човек я определи като „Организация за самозащита и обратна връзка“. Името й бе заимствано от героя на Уошингтън Ървин, който бил омагьосан и прекарал дълги години в сън. Системата също „спеше“ до настъпването на криза, когато се „събуждаше“. Нейното основно свойство бе, че веднъж „събудена“, тя не спираше, докато не изпълнеше намеренията си. Единственият й приоритет бяха поставените цели. Всяко изпълнено намерение се определяше като „резултат“. При необходимост „Рип ван Уинкъл“ можеше да пренебрегне всякакви законови и конституционни норми и суверенни права с оглед на постигането на „резултати“. Освен това системата сама се пренастройваше всяка седмица. Ако установеше, че не е постигнат никакъв „резултат“, подменяше без отлагане отговорниците.

— Днес сме ние — каза Ключовия човек. — Утре може да дойдат други.

Системата щеше да стигне докъдето е нужно, за да изкорени проблема и щеше да прибегне до всички налични средства. „Ще има жертви — мрачно оповести Ключовия човек — и почти всички те ще бъдат невинни, но неизбежни. Да уточним: неизбежни. Броят на жертвите ще се увеличава с нарастващи темпове, според това за колко време ще постигнем целите си. Това е нещо като тайна война“.

Първостепенната задача на „Рип ван Уинкъл“ в този случай щеше да е проста: да спре и унищожи Художника, който и да е той, който и да се крие под това име.

Думата взе Алберт Кнопфер от Европол.

— Няма да щадим сили, мога да ви уверя в това. Много добре ви е известен, господа, големият интерес на Общността към живота и творчеството на Бруно ван Тиш и представляваната от вас фондация.

— Съвършено вярно — обади се на свой ред Ключовия човек. — За цяла Европа и за нас като европейски граждани е гордост, че господин Ван Тиш създава произведенията си на Стария континент, за разлика от редица други напуснали Европа художници. Макар че не искам думите ми да се тълкуват като укор към тях. Да уточним. — Той събра последните бонбони от съда и лакомо ги изгълта.

— Фондацията е достояние на всички европейци и всички ние, европейските граждани, трябва да бдим над нея — допълни Кнопфер.

Докато Беноа и Стейн отвръщаха на хвалебствията, Бош сподави усмивката си. Спомни си как предишният му началник Герхард Вайлеб, предшественик на госпожица Уд, веднъж бе отбелязал, че истинският шедьовър на Ван Тиш и Стейн са европейските граждани. „Ние сме неговите най-хубави хипердраматични картини, не разбираш ли? Това е тайната на невероятния му успех“.

Харлбрунер, опрял длан на лакираното коляно на момичето от Масата със сухи плодове, побърза да се намеси.

— Изкуството е първостепенна задача. Простете ми, че не мога да се изразя по-добре, но съм убеден, че за Европа изкуството е от неотменна важност.

И подчерта думите си като оратор с кратко почукване по малкото коляно.

Плавно като голяма риба, по мюнхенския булевард „Лудвиг Леополд“ се плъзгаше величествена лимузина в тъмносин цвят. Шофьорът, на километри разстояние от пътниците, разположени на седалките отзад, носеше униформа и фуражка. На мястото вляво седеше замислена Ейприл Уд и потупваше опакото на дланта си с показалеца на другата ръка. Срещу нея личната секретарка на Стейн чукаше по клавишите на преносим компютър. В средата, отметнал назад глава, Стейн си слагаше капки в двете очи. И костюмът му, и ониксовият медальон на гърдите бяха в еднакъв черен цвят.

Всеки, зърнал Джейкъб Стейн поне веднъж, споделяше общото мнение по отношение на вида му — той бе истински фаун. Веждите му упорито си пробиваха път между многобройните бръчки на лицето, очите му бяха хлътнали под тъмни сводове, носът бе пълен и месест, а плътните чувствени устни бяха обрамчени съвсем естествено от къдрите на посивялата брада. По-трудно бе да се определи с точност ролята му във фондацията. Някои предполагаха, че Майстора го държи в пълно подчинение, други смятаха, че истинският господар е той. Според Уд двете възможности не се изключваха взаимно. Ала едно бе сигурно: този нюйоркски евреин с фаунско лице и квадратна глава носеше главната отговорност за успеха на ХД-изкуството, тъкмо той бе превърнал хипердраматизма в световна империя и в нова форма на култура. Стейн бе създал първите живи украшения и предмети, бе усъвършенствал системата за покупко-продажба на творбите, бе въвел серийното производство на евтини копия от оригинални картини и бе основал първите школи за платна. Освен това от време на време намираше кога да рисува и собствените си шедьоври.

— По силата на любопитно съвпадение — рече Стейн, като затваряше шишенцето с капките — извинението ми, за да се измъкна от събранието, този път се оказа напълно вярно, fuschus. Майстора ме очаква в Амстердам, за да огледам някои скици за „Рембранд“. На всичко отгоре, докато подготвяхме „Яков се бори с ангела“, от многото аерозолни бои по фигурите получих конюнктивит… А, благодаря, Неве.

Секретарката на Стейн се протегна и попи влагата от очите му с копринена носна кърпичка. После сгъна кърпичката, взе капките и прибра нещата в чантата. Всичко бе извършено в пълно мълчание. Уд, загледана в рисунъка на мокета върху пода на колата, не виждаше почти нищо, освен изисканите обувки с висок ток и мургавите глезени без чорапи на Неве, които мърдаха насам-натам.

— Затова, госпожице Уд, разчитам, че имате да ми съобщите наистина важни неща, galismus — рече в заключение Стейн.

Шеговитият прякор на Стейн беше господин Fuschus-Galismus. Никой не знаеше какво всъщност означават тези две толкова често повтаряни от Стейн думи, а той самият така и не пожела да внесе яснота по въпроса. Възклицанията бяха част от професионалния жаргон, на който той разговаряше при срещите си с художници и платна. Заразени от него, учениците му говореха по същия начин.

— Отложете откриването на „Рембранд“, господин Стейн — заяви без предисловия Уд.

Стейн се изкашля, а фаунските му черти изпъкнаха още по-ясно.

— Fuschus. Съпругата на последния инвеститор, който ми предложи това, я превърнахме в платно, нали, Неве? — Неве оголи блестящите си зъби в тих напевен, крайно противен за Уд смях.

— Господин Стейн, говоря сериозно. Ако изложбата се открие, напълно вероятно е някоя от творбите да бъде унищожена.

— Защо? — запита художникът с любопитство. — Майстора има над сто картини и скици, пръснати по сбирки и изложени на обществени места из цял свят. Художника би могъл да подбере всяка от…

— Не мисля така — прекъсна го Уд. — Убедена съм, че независимо дали става дума за самотен луд или за някаква организация, Художника следва определена схема. До този момент Ван Тиш е създал две големи поредици — три, ако броим предстоящата за откриване през юли: „Цветя“, „Чудовища“ и „Рембранд“. Останалата част от творчеството му се състои от отделни картини. Художника унищожи „Отронено цвете“, една от творбите от първата поредица, и „Чудовища“, включена във втората. — Тя замълча и вдигна прозрачните си очи към Стейн. — Третата ще е от „Рембранд“.

— С какви доказателства разполагате?

— С никакви. Имам предчувствие. Уверена съм, че не греша.

Живописецът мълчаливо разглеждаше ноктите на дясната си ръка. Бе създал пет специални четки, за да прилепват към ноктите, затова ги поддържаше дълги и заострени като на китарист.

— Знам, че мога да го заловя, господин Стейн — добави Уд. — Но Художника не е обикновен психопат, той е истински познавач, планирал е всичко предварително и от светкавичните му действия ми призлява. Сега целта му е картина от поредицата „Рембранд“, сигурна съм, и трябва да се защитим. — Внезапно гласът на Уд се пречупи. — Познавате начина ми на работа, господин Стейн. Наясно сте, че не понасям грешките. Но стигне ли се все пак до грешка, единствената ми утеха е мисълта, че е била непредвидима. Моля ви, не ме принуждавайте да изтърпя тази предвидима грешка. Отложете изложбата, умолявам ви.

— Не мога. Повярвайте ми, не мога, скъпа приятелко. Изложбата „Рембранд“ е почти готова, представянето пред журналистите ще е след две седмици, а откриването два дни след това, в събота, 15 юли, датата на четиристотингодишнината от рождението на самия Рембранд. Дейността по подреждането в Тунела на „Музеумплейн“ е доста напреднала. Освен това Майстора твърде отдавна работи върху тези картини. Той е обсебен от тях, а аз съм пазителят на рая на неговите страсти. Такъв съм бил винаги, galismus, и такъв ще си остана…

— А ако обясним на Майстора каква опасност е надвиснала над картините?

— Смятате, че това има някакво значение за него? Да не би да познавате художник, готов да се откаже от излагането на творенията си, понеже можели да бъдат унищожени? Galismus, ние, художниците, творим неизменно за вечността, все едно дали произведенията ни ще съществуват двайсет века, двайсет години или двайсет минути.

Уд бе вперила очи в криволиците по мокета.

— Нищо няма да кажа на Майстора — продължи Стейн. — Цял живот съм изпълнявал ролята на преграда между него и действителността. В сравнение с неговите, моите собствени картини не представляват нищо, но ми стига удовлетворението, че съм помогнал на него да твори, че съм го държал настрана от трудностите и съм поел върху себе си черната работа… Най-хубавото ми произведение е било и все още е фактът, че Майстора продължава да рисува. Той е човек, попаднал под едноличната власт на собствения си гений. Невероятно същество, galismus, неповторимо като астрофизическо явление, понякога страшно, понякога прекрасно. Но ако изобщо някога някъде е съществувал гений, то това е Бруно ван Тиш. Ние, всички останали, можем само да мечтаем да му се подчиняваме и да го пазим. Ваш дълг, госпожице Уд, е да го пазите. Моят е да му се подчинявам… О, galismus, какъв прекрасен блясък. Неве, погледни кожата на краката си сега, огрени странично от слънцето… Красиво, нали? Малко ариламидово жълто, разтворено в нежно розово, малко лак и ти би станала самото съвършенство. Fuschus, питам се защо още не се правят картини за поставяне вътре в големите коли. С малолетни платна би се получило добре. Вече сме работили и продавали украшения и приспособления, които вършат всичко и се поставят навсякъде, но…

— Отложете изложбата, господин Стейн, или ще се изправим пред още една унищожена картина — прекъсна го Уд, без да повишава глас.

Стейн просто я изгледа мълчаливо и продължително. Сетне се усмихна и поклати глава, сякаш у Ейприл се бе натъкнал на нещо недопустимо.

— Намерете този тип — рече — който и да е той. Намерете Художника, захапете го, дръжте го между челюстите си и го донесете, и всичко ще е наред. Ако не, изчакайте да го направи „Рип ван Уинкъл“. Но не се мъчете да поставяте ограничения пред изкуството, fuschus. Вие не сте художник, Ейприл, а само ловджийско куче. Не забравяйте това.

— „Рип ван Уинкъл“ няма да е в състояние да направи нищо, господин Стейн — отвърна госпожица Уд. — Има факти, което не знаете.

Тя млъкна и се огледа наоколо. Стейн отлично разбра намека в погледа й.

— Можете да говорите каквото желаете пред Неве. Тя е все едно моите очи и уши.

— Бих предпочела да не присъстват толкова очи и уши, дори и да са вашите, господин Стейн.

Лимузината бе спряла на входа на летището. Край канавката чакаше друга кола, за да откара Уд обратно в града. Стейн направи знак, секретарката му слезе и затвори вратата. Уд погледна към шофьора — през стъклото нямаше как да ги чуе.

Когато Уд заговори отново, в гласа й се долавяше напрежение:

— Никой не знае за това — нито властите в Мюнхен, нито членовете на кризисния щаб, нито дори Лотар Бош. Но на вас ще го разкажа. Може би то ще ви накара да промените мнението си — тя прикова ледения си син поглед върху Стейн. — Вчера, когато ни известиха за гибелта на „Чудовища“, лично се обадих на Марте Шимел да проверя дали има да ми съобщи нещо полезно. Каза ми, че близнаците Валден й поръчали момче за вторник вечерта. Нали знаете, в отдел „Консервация“ се стараеха да задоволяват желанията им. Та двамата настоявали за момче с платиненоруса коса. Шимел бързала да намери възможния кандидат, когато получила по телефона ново нареждане. Гласът бил непознат, но повторил без грешка поверителния код на отдел „Консервация“ в Амстердам и се представил за човек на Беноа. Казал й, че вече нямало нужда от момчето. Марте възнамеряваше днес да уведоми Беноа, но я помолих да изчака. Позвъних на помощниците му в Амстердам, на всеки поотделно, както и на секретарката му. Най-накрая проверих и самия него. Нито Беноа, нито сътрудниците му са издавали такава заповед, господин Стейн.

Уд гледаше Стейн право в очите, без да мига. Стейн отвърна на погледа й по същия начин. След кратко мълчание тя продължи:

— Самият престъпник не е могъл да се обади, тъй като в момента е бил маскиран като творбата на Джили, разбирате ли? Следователно има само едно обяснение: някой е подготвил нещата отвътре, така че унищожаването на творбата да протече без усложнения. Несъмнено е висш служител или поне човек с възможности за достъп до поверителните кодове на отдел „Консервация“. Затова ви моля да отмените откриването на „Рембранд“. Ако не го сторите, Художника неминуемо ще погуби още една картина.

Току-що излетял самолет браздеше синьото небе като седефен орел. Стейн се загледа в него с любопитство и след това отново се обърна към Уд. Напрегнат, почти изплашен блясък премрежваше студените очи на директорката по сигурността.

— Колкото и невероятно да ви се струва, господин Стейн, един от нас помага на този луд.

В сряда, 28 юни, Херардо и Ул бяха пристигнали, когато Клара се събуди. По израза на лицата им тя разбра, че денят ще бъде особен. Двамата оставиха саковете си на пода и Херардо рече:

— Днес няма да те оцветяваме. Ще рисуваме многоъгълници.

Така наричаха упражненията в различни пози за преценка на физическите качества на платното. На закуска Клара хапна много малко и взе препоръчаните от F&W хапчета за подобряване на мускулната дейност и за възможното ограничаване на физиологичните нужди. Херардо я предупреди, че я чака тежка работа.

— Ами да вървим да работим тогава — отвърна му тя.

Бяха донесли кожено столче без облегалка. Ул го извади от камионетката и го постави в салона. Отместиха килима и дивана, и започнаха да я обработват. Извиха гърба й назад с подпрян на столчето таз, повдигаха първо единия й крак, сетне другия, после изпъваха и огъваха ту единия, ту другия. Избраха окончателната поза и включиха часовниковото устройство.

Да стоиш, без да помръдваш, означава преди всичко да не обръщаш внимание на възприятията. В неподвижно положение всеки от нас получава предупреждения и сигнали за растящо неудобство. Мозъкът, като същинско жребче, напира да скъса собствените си юзди. Несгодата се превръща в болка, а болката в натрапчива мисъл. Издръжливостта (преподават го в художествените академии) се корени в умението да уловиш целия този мощен поток от данни и да го изтласкаш на разстояние — без да го отричаш, но и без да го отчиташ като нещо, което се случва наистина. А се случва всъщност това, че гърбът е превит или мускулите на подбедрицата са сковани. Отвъд тези факти има само усещания: неудобство, схващане, изкривен поток от дразнители и съждения, порой от строшени стъкла. Чрез правилна подготовка платното се научава да следи този поток, да го държи надалече и дори когато потокът нараства, да не променя позата.

Потънала в собствените си извивки, с глава на пода, между ръцете, с вторачен в стената поглед, с високо вдигнати нозе и опряна на столчето опашна кост, Клара се чувстваше като обвивка, готова да се разпука, за да даде път на нещо ново. За да се оттласне от орбитата на собствената си личност, тя не познаваше по-добро средство от неудобното положение на тялото. Мозъкът й скъсваше със спомените, страховете и опасните мисли и се съсредоточаваше в строежа на мускулите. Беше прекрасно да престанеш да бъдеш Клара и да се превърнеш в предмет с почти притъпено съзнание за болката.

Бе толкова леко, че първоначално почти не го усети.

Докато променяше ъгъла на краката й във въздуха, Ул, без да е необходимо, я погали по хълбоците. Направи го едва доловимо, без никакви резки или особени движения. Просто плъзна длан по продължение на изпънатата колона на лявото бедро и обхвана стегнатото й дупе. Стисна го едва-едва и веднага се отдръпна. След още един мъгляв отрязък от време тя усети грапавите пръсти върху дясното си бедро, примигна, надигна глава и видя ръката на Ул да се спуска към слабините. Докато я опипваше, Ул не гледаше към нея. Тя остана неподвижна и мъжът се оттегли почти незабавно.

Нашествието стана по-явно на третия път, когато след като размести краката й, Ул опипа пола й доста грубо. Объркана, тя събра нозе и се сви на кълбо на пода.

— Позата — нареди Ул. Беше ядосан.

Клара просто го изгледа.

— Позата.

Ул бе застанал заплашително, но Клара не изпита никакъв осезаем страх. Нещо в поведението на художника превръщаше действията му в изпълнено до съвършенство зрелище, придаваше му точна художествена мяра. Реши да се подчини. Въпреки негодуванието на сухожилията си (няма нищо по-лошо от това да изоставиш трудна поза и да опиташ да я възстановиш без предварителна подготовка), тя отново се опря на стола, вдигна нозе и застана неподвижно с глава и ръце на пода. Мислеше, че Ул ще възобнови набезите, но той само я огледа за миг и се отдалечи.

Клара знаеше, че в настъплението си Ул се преструва с оглед на някаква хипердраматична цел. Ала мазките бяха нанесени толкова добре, че въпреки богатия й опит като платно тя не бе в състояние да определи къде свършва истинският Ул и къде започва художникът. От друга страна притворството му не изключваше и действително задкулисно домогване. Възможно бе Ул да е получил указания от главния художник, но не се знаеше дали пък не злоупотребява в някаква степен с преимуществото си. Трудно беше да се очертаят границите, защото между художествения замах и чувствената ласка съществуват безброй неведоми прилики.

Часовниковото устройство иззвъня. Двамата помощници се върнаха и промениха скицата. Накараха я да се изправи и прибраха коженото столче. После я простряха по очи и отново я наместиха: главата вдигната, дясната ръка протегната напред, лявата назад, левия крак във въздуха, в подобна на плувец поза. Заопъваха крайниците й, докато ставите оказаха съпротива. Явно искаха да я изобразят в миг на напрежение. Простото разтягане на мускулите не беше достатъчно — целта им бе да подчертаят линиите. Когато останаха доволни от стегнатия силует с изопнати крайници, отново настроиха часовника и я зарязаха.

Случи се в някой момент по време на новата поза. Тя дочу стъпките му в салона и го видя да се навежда към нея. В това положение на тялото й уязвими оставаха лявата гръд и слабините — Ул посегна и на двете места.

Нападението бе толкова необуздано, че за да се предпази, Клара нямаше как да не изпусне юздите на обездвижването. От последвалото дъхът й спря.

Ул я сграбчи грубо за лактите и я блъсна с толкова ненужна и неочаквана злоба, че тя извика. Той за първи път проявяваше такова насилие. Всъщност за първи път след имприматурата някой се отнасяше с нея невъздържано. Онемяла от изненада, тя не бе в състояние да се защити. Художникът се наведе още по-ниско и впи устни в шията й, като в същото време я стискаше за ръцете. Тя усети неговата слюнка, езика му като току-що уловен и натикан в гърлото й октопод, тежкото му пухтене във врата й. Задърпа се, доколкото можа, но Ул не отслаби хватката.

— Луд ли си? — изстена тя. — Пусни ме!

Ул като че не я чуваше. Очилата му се бяха изкривили под брадичката на Клара, а устата му се спускаше малко по малко и се примъкваше към гърдите й. За миг тя замря.

Щом Клара престана да се съпротивлява, Ул също тутакси спря, въздъхна, изправи се и освободи китките й. Беше дори по-задъхан от нея и цялото му лице аленееше. Той намести очилата върху основата на носа и приглади косата си на тила. Сякаш внезапен пристъп на срам го бе накарал да се откаже. Клара остана на пода и разтри ръце. Докато дишането им се успокои, двамата се гледаха един друг. После Ул излезе.

В миг тя проумя — както и при предишните случаи, тъкмо незаплануваното й бездействие бе подействало като спирачка на Ул.

Сам по себе си този факт не значеше нищо. Навярно това беше човешки, а не художествен отговор — Ул едва ли би посмял да стигне по-далече или пък беше от мъжете, способни да изпитат удоволствие, само ако срещнат отпор. При все това Клара предпочете да мисли, че тъкмо художествени съображения го подтикват да спре, когато тя не упорства. Съхрани в паметта си тази подробност, за да я провери по-късно.

Следващият пристъп не я завари неподготвена. Бяха я скицирали във формата на маса — отметната назад глава с лицето нагоре, разтворени бедра и опрени на пода длани и стъпала. В един момент Ул се приближи. Тя го погледна в очите и разбра, че всичко ще започне отначало, но този път реши да му се противопостави. Наруши позата и се изправи.

— Остави ме на мира, може ли?

Дългите му ръце, обрасли сякаш с нишки суров коноп или с косми от рисувална четка, я сграбчиха без предупреждение и пак я събориха на пода. Устата на Ул се разтвори и потърси нейната. Клара отдръпна лице с погнуса, като същевременно опря лакти в гърдите му и заудря. Без особено затруднение Ул удържа на натиска. Клара опита повторно, но се сблъска с непробиваема стена. Вярно, от художествените упражнения тя беше по-слаба от обичайното, ала очевидно Ул притежаваше изненадваща сила. Художникът я стисна за бузите с косматата си ръка, принуди я да се обърне към него и плъзна език в огладената й от имприматурата уста без устни. Клара събра сили и вдигна едновременно двете си колена. Този път тя успя — отхвърли Ул на една страна и се претърколи, за да избяга.

— Не мърдай — разнесе се гласът му.

Художникът отново се метна върху нея, но Клара се изплъзна с лекота и пак го блъсна с колене. Не искаше да му причини болка, но трябваше да узнае какво ще се случи, ако не отстъпи. Вече знаеше — по-скоро подозираше, — че Ул я рисува с много прост подход: влагаше известно количество насилие, ако нейното поведение бе силово, и го смекчаваше с известна кротост, ако тя се държеше кротко. Когато тя отстъпваше, той отдръпваше четката. Клара бе решила да провери къде ще свърши предложеното от художника пътуване към плътно черното.

Внезапно действията им придобиха неудържимия ритъм на трескава борба. Ул я хвана за ръцете, тя започна да рита, очилата на Ул паднаха на пода с особено неприятен шум и той, зачервен, вдигна ръка, готов да я зашлеви. Тогава тя се стресна. „Може да ме повреди“, мина й през ума. Не я плашеше вероятността да я удари. При някои арт-шокове бе получавала удари от зрителите или от други платна, но тогава всичко бе нарочно замислено от художника и предварително уговорено с нея. Сега я тревожеше тъкмо стихийността. „Той е все по-необуздан, може да ме нарани и да повреди имприматурата ми“.

Тази мисъл я накара да се отпусне. Тогава Ул скочи върху нея и прокара език по брадичката и шията й.

Но отново се спря.

Задъхана, Клара остана на пода, докато Ул не без усилие се изправи. Двамата приличаха на състезатели след тежка надпревара. Тя го загледа втренчено в очите. Ала не откри на лицето му нищо, освен погледа, потънал в стъклата на очилата, които в този момент Ул надяваше със сдържано благоприличие. Малко след това художникът се отдалечи, излезе от салона и отиде към преддверието.

Настъпилият обрат бе толкова забележителен, че когато дойде време за почивка, на Клара почти не й се ядеше. Не искаше да прекъсва скицирането и да се връща към студенината на всекидневието. Но се застави да го направи, защото знаеше, че в стремителния си летеж трябва поне за миг да спре. Отби се в банята, изми се, освободи се от всички следи на Ул по устните и врата й и впери очи в огледалото. Нямаше белези, с изключение на лекото зачервяване по китките. Преминалата през имприматура кожа бе много по-устойчива от нормалното и Ул би трябвало да приложи доста повече насилие, за да остави трайни следи. Клара се усмихна и лицето й доби любимото на Басан злонраво изражение: „Пипнах ли те? Действаш силово, ако аз ти отговарям със сила. Целта е да покажеш колко предизвикателно се държа“, рече си тя. Очите й пареха, но тя знаеше причината — докато позираше, ги бе държала отворени твърде дълго. Изплакна ги със солен разтвор.

Нахрани се гола в присъствието на Херардо. Ул бе неизвестно къде. Херардо привърши и спокойно я загледа.

— Виждала ли си пак мъжа на прозореца? — попита я той.

В първия момент тя не се досети какво има предвид.

— Да, но се обадих в отдел „Консервация“. Обясниха ми, че е бил служител от охраната и се успокоих. Спах много добре до сутринта.

— Нали ти казах? Някой от пазачите е.

— Аха.

Настъпи мълчание. Тя дояде сандвича и започна да маже сирене върху филийка пълнозърнест хляб. Всички мускули я боляха, но не това беше важното. Беше й весело, но изпитваше и гняв, шупнал като дълго разбивано пенливо питие. От време на време поглеждаше към вратата в очакване да се появи Ул. Спомняше си дъха му, спомняше си напора му. Помнеше също как хватката му отслабваше, когато тя се отпускаше. А какво би станало, ако тя не беше отстъпила? Докъде биха достигнали движенията на четката, каква непозната краска на тъмнината биха открили? Тъкмо това обсебваше мислите ѝ: какво би станало, ако следващият път тя реши да не се поддаде по никакъв начин, да не се предаде под никакъв предлог? Възможните изходи бяха умопомрачителни.

— Как мина сутринта?

При въпроса на Херардо Клара примигна. Определено в този момент никак не й беше до празни разговори.

— Добре — отвърна тя. Той облегна лакти на масата, наведе се към нея и мрачно заговори.

— Виж, трябва да ти кажа нещо.

Спогледаха се мълчаливо. Клара бавно дъвчеше и чакаше.

— Юстус е сърдит.

Тя нищо не каза. Сърцето й бързо заби.

— А не е хубаво Юстус да се сърди, защото ако Юстус се сърди, двамата с теб оставаме на улицата, чу ли?

— Какво имаш предвид? — запита тя с невинно изражение.

Загледан в ръцете си върху покривката, Херардо търсеше най-подходящите думи.

— Ние… Разбираш, че по отношение на младите женски платна сме установили някои правила. Платната трябва да ги спазват. Не обичам да говоря за това, но понякога се налага, както в твоя случай — защото ти май не си в час, драга.

— За какво трябва да съм в час?

— За това, че си в особено положение. Ти си платно по договор с фондация „Ван Тиш“, което, естествено, е голям късмет. Но късметът може да се изпари всеки момент. Юстус е senior assistant, както ти казах. С една дума, като художник той има известна тежест във фондацията. Добре е да го имаш предвид. Не го казвам, за да те плаша, а за да се замислиш… и да направиш каквото следва да направиш, окей?

— Да, но нищо не разбирам.

Той нетърпеливо изсумтя и се облегна назад.

— Виж какво, държиш се глупаво. Предупреждавам те: Юстус може да те изхвърли още днес, ако пожелае.

— И какво се предполага, че трябва да правя, за да не ме изхвърли?

— Отлично знаеш какво. Не си толкова глупава. Много му харесваш. Е, ти ще си решиш.

Тя някак си не можеше да възприеме докрай прелюбопитния им разговор. Каза си, че всичко се дължи на неумението на Херардо, на пресилено високомерното му отношение, на прекалено овладения му глас, на свенливостта му на дете, поставено в ролята на Лошото момче в играта. За нея би било прекрасно, ако Херардо говореше истината. Но от друга страна, нямаше начин да се увери дали всичко това не е преструвка.

— Заплашваш ли ме? — поинтересува се Клара.

Херардо вдигна вежда.

— Просто ти изяснявам, че Юстус е началникът, че аз стоя по-долу от него, а ти си изцяло и без остатък на служба при нас. И ако искаш да те рисуват големите майстори на фондацията, не е за препоръчване да ядосваш помощниците им, нали така?

Неподправена художествена тръпка прониза тялото й. За първи път изпита известно опасение от думите на Херардо и й стана приятно. Бе получила красив рисунък и пълната й голота допринасяше да му придаде подходящото впечатление за наситен мрак. Тя кръстоса глезени, размърда се на стола и промълви, като отклони поглед от неговия:

— Добре.

— Надявам се отсега нататък да проявиш повече любезност към Юстус, окей?

Тя кимна с глава.

— Не чух отговора ти — рече той.

Този нов натиск на четката също й се хареса. Тя бързо отвърна.

— Добре, разбрах.

Херардо притвори клепачи, погледна я особено и не си казаха нищо повече.

Следобед опита да „прояви любезност“ по време на скиците. Бяха я поставили на палци като балерина. Измина време. Тъй като бе изправена, можа да се види в огледалата. Едното отразяваше само половината й тяло — разрязан силует, безредие от линии и обеми. Оставиха я така доста време, докато накрая Ул изневиделица приближи в гръб.

Още в първия миг тя отвърна на целувката му с повече жар от неговата. Раздвижи език вътре в тъмната уста на Ул, обхвана го в обятията си и притисна голото си тяло към дрехите му.

Сякаш оса ужили художника. Той на часа се отдръпна и излезе от стаята. Следобед нямаше повече домогвания.

„Значи ако аз отстъпя, всичко спира — разсъди тя. — А ако не отстъпя?“

Втората възможност й се струваше много страшна.

Реши да я провери.

Беше възбудена, но вечерта Клара се стовари в леглото като труп. Обясни си го с взетите хапчета. Когато се събуди, предположи, че е четвъртък, 29 юни. Чувстваше се готова за ново нападение. Изобщо не си спомняше дали се е случило нещо през изминалата нощ — като че ли бе лежала в припадък. Във всеки случай, пак бе спуснала щорите и дори някой служител по сигурността да бе приближил към къщата, тя не би го забелязала. Пък и започваше да забравя нощните си страхове, тъй като дневните изцяло поглъщаха вниманието й.

Цялата сутрин я скицираха на крака, с докрай извит назад гръб. Позите бяха трудни и й се струваше, че отрязъците, отмервани от часовниковото устройство, траят цяла вечност. Едва по пладне успя да овладее мускулната треска, а болката в прешлените се превърна просто в протичане на времето. Ул вече не я безпокоеше и това я озадачи. Питаше се дали готовността й предния следобед не го кара да се сдържа.

След като се нахраниха, Херардо предложи да се поразходят. Поканата леко я изненада, но реши да приеме, понеже й се излизаше. Облече халат и обу ватирани пантофки от изкуствена материя. Изминаха заедно чакълестата пътека до оградата. След това продължиха по шосето.

Както бе очаквала, на ярката дневна светлина местността беше много красива. Отляво и отдясно се простираха градините и оградите на други къщи с червени покриви. В дъното — малка горичка, а в средата — пътят, по който бе пристигнала с камионетката. С искрена наслада откри на хоризонта ясните очертания на няколко мелници. Струваше й се, че гледа несменяемата пощенска картичка от Холандия.

— Всички тези вили са собственост на фондацията — поясни Херардо. — Тук скицираме повечето образи. Предпочитаме тази обстановка, понеже разчитаме на пълно усамотяване. До неотдавна всички скици се изработваха в Старото ателие в Амстердам, в квартал Плантаже. Но сега скицираме тук, а ако се наложи, довършваме работите в Ателието.

Херардо се държеше някак освободено. Докато й обясняваше, докосваше нежно с ръка рамото й, а усмивката му сияеше. Като че работната обстановка вътре във вилата обременяваше повече него, отколкото нея. Крачеха край пътя, а наоколо като във филм ехтеше музиката на овладяното от човека поле: писукането на птичките се смесваше с далечен машинен грохот. От време на време профучаваше самолет и с рев драскаше линии по небето. Клара усещаше лека болка в мускулите на гърба. Вероятно ги бе пресилила при трудните пози сутринта. Притесни се, защото не искаше да се повреди в разгара на скицирането. Мислеше за това, когато Херардо отново заговори:

— Сега сме в почивка. Имам предвид обявена почивка. Разбираш ме, нали?

— Аха.

— Можеш да говориш спокойно.

— Добре.

Разбираше много добре. Някои от познатите й художници нарочно обявяваха прекъсването на хипердраматичната работа. При живите платна понякога бе нужно действителността да се разграничи от мъглявите очертания на изкуството. Сега Херардо подчертаваше, че от този момент той щеше да бъде той, а тя — тя. Сиреч, съобщаваше й, че е загърбил четките и иска просто да се поразходи и да побъбри. Сетне всичко щеше да продължи.

При все това разходката я смущаваше. Почивките бяха обичайна практика по време на ХД-рисуването, но точният момент трябваше да се избере много внимателно, тъй като целият художествен градеж може да се срути в един миг. А тъкмо сега моментът никак не й се струваше подходящ. Предният ден същият младеж, с когото сега се разхождаше, й бе отправял заплахи, за да я принуди да приеме сексуалните приумици на колегата му. Бе наситена, но в същото време нетрайна мазка, тънко очертание, което можеше да се повреди, ако не изсъхне добре. Надяваше се, че Херардо знае какво върши. Пък и почивката също можеше да е престорена.

След известно мълчание Херардо я погледна. И двамата се усмихнаха.

— Ти си много добра като платно, драга моя. Казвам го от личен опит. Първокласен материал си, повярвай ми!

— Благодаря, но не се смятам за нещо особено — излъга Клара.

— Не, не, много си добра. Юстус е на същото мнение.

— И вас ви бива.

Тя се чувстваше все по-неловко. Изпитваше желание моментално да се прибере във вилата и пак да се озове в напрегната хипердраматична обстановка. Безсмисленият разговор с един от техническите помощници я плашеше. Намираше за крайно неуместно Херардо и тя да си разменят изтъркани фрази от рода на: „Какво обичаш да правиш ти и какво обичам аз?“ За такива разговори тя признаваше само Хорхе, но той принадлежеше на всекидневния й живот, не на изкуството.

„Успокой се — заповяда си Клара. — Остави нещата в негови ръце. Той е художник от фондацията, наясно е със занаята. Няма да допусне грешка с платно“.

— Юстус е по-добър от мен — продължи Херардо. — Така е, драга, той е изключителен художник. От две години съм помощник. Преди това работех като занаятчийски чирак. Току-що бяха повишили Юстус в senior. Сприятелихме се и той ме препоръча за сегашното място. Много ми провървя, тук не наемат кого да е. Без друго не ми беше приятно да рисувам украшения, силата ми е в произведенията на изкуството.

— Ясно.

— Но най-много ми се иска да стана независим професионален художник. Да имам дори собствено ателие и да наемам платна. Платна като теб — качествени и скъпи.

Тя се изсмя.

— Имам много идеи, особено за творби на открито. Бих искал да продавам на колекционерите от топлите страни картини на открито.

— Защо не започнеш? Има добър пазар.

— За да отворя такова ателие, драга, са нужни пари. Но някой ден ще го направя, запомни го от мен. Засега се примирявам. Печеля доста добре. Не всеки се урежда като технически помощник във фондация „Ван Тиш“.

Клара вече не се впечатляваше от самодоволния тон на Херардо. Приемаше го като част от неговата явна недодяланост. Но разговорът все повече я дразнеше. Имаше желание да се прибере във вилата и да продължи със скиците. Дори красивата природа и чистият въздух наоколо не стигаха, за да повдигнат духа й.

— А ти? — запита той.

Гледаше я с усмивка.

— Аз ли?

— Да. За какво мечтаеш? Кое е най-голямото ти желание в живота?

Тя на секундата изстреля отговора.

— Някой художник да създаде с мен забележителна творба. Шедьовър.

Херардо се усмихна.

— Ти вече си много хубава творба. Не е нужно някой да те рисува.

— Благодаря, но нямах предвид просто хубава, а безподобна творба. Велика. Гениална.

— Би ли приела да направят с теб гениална творба, дори ако е грозна?

— Аха.

— Мислех, че ти харесва да си хубава.

— Не съм модел за модни ревюта, а платно за рисуване — отвърна тя по-рязко, отколкото възнамеряваше.

— Така е, никой не твърди обратното — рече Херардо. Умълчаха се. После той отново заговори. — Извини ме за въпроса, но мога ли да те запитам защо? Защо искаш някой да създаде такава творба с теб?

— Не знам — отговори тя чистосърдечно. Поспря и се загледа в цветята от двете страни на пътя. Хрумна й сравнение. — Предполагам, че и гъсеницата не знае защо иска да стане пеперуда.

Херардо се замисли.

— Току-що каза нещо красиво, но не съвсем вярно. Гъсеницата е предназначена да се превърне в пеперуда по законите на природата. А ние, хората, не сме художествени творби по природа. За да станем такива, трябва да се преструваме.

— Прав си — съгласи се тя.

— Никога ли не си мислила да захвърлиш тази работа? Да започнеш да бъдеш самата ти?

— Аз съм самата аз.

Херардо се обърна към дърветата.

— Ела. Искам да ти покажа нещо.

„Всичко това е някаква измама — помисли Клара. — Уловка, за да намерят за мен по-тъмен цвят. Ул се е скрил някъде и сега…“

Пресякоха канавката и продължиха през гората. На слизане по склона той й подаде ръка. Стигнаха многоъгълна полянка, оградена от дървета с лъскави листа и кафеникави, наглед лакирани стволове. Носеше се несравнима, необичайна миризма. За Клара тя напомняше мириса на нова кукла. Чуваше се и особен шум: изкуствена птича песен, сякаш породена, например, от лек ветрец, разклатил бароков полилей. За миг тя се огледа наоколо и се опита да открие източника на загадъчното звънтене. Приближи до едно от дърветата и разбра. Остана очарована.

— Наричаме тази местност Plastic Bos, „Пластмасовата гора“ — поясни Херардо. — Дърветата, цветята и моравата не са истински. Звукът наоколо е от листата на дърветата, раздвижени от вятъра: изработени са от много лека материя и звънтят като стъкло. Мястото ни служи да скицираме картини на открито по всяко време на годината. Така не зависим от природата, нали разбираш? Все едно е дали е лято или зима — дърветата и тревата тук са все така зелени.

— Невероятно.

— Според мен е ужасно — отвърна той.

— Ужасно ли?

— Да. Тези дървета и тази морава от пластмаса… Не мога да ги понасям.

Клара погледна в краката си — килимът от гъстата стърчаща изкуствена трева изглеждаше много мек. Събу се и опита на бос крак. Усети колко е пухкав.

— Може ли да седна? — попита тя внезапно.

— Разбира се. Това е твоята гора. Настани се удобно.

И двамата седнаха един до друг. Тревата бе като армия от добре изпипани дребни войничета. Нищо не дразнеше погледа. Клара погали моравата и затвори очи — дланта й като че се плъзгаше по кожено палто. Почувства прилив на щастие. Херардо, напротив, изглеждаше все по-унил.

— Знаеш ли, тук птичките не кацат дори на шега. Веднага разбират, че всичко е trompe-l’oeil[5] и отлитат към истинските дървета. И са прави, по дяволите! Дърветата трябва да са дървета, а хората — хора.

— В действителния живот. Но в изкуството е различно.

— Изкуството принадлежи на живота, драга, а не обратното — отвърна Херардо. — Знаеш ли какво ми се иска? Да нарисувам нещо в натурхуманистичния стил на френската школа. Но не го правя, защото хипердраматизмът се продава по-добре и носи повече пари. А аз искам да спечеля много пари. — Той разтвори ръце като в същото време възкликна: — Много, мно-о-ого пари и да пратя по дяволите всички пластмасови гори по света!

— А аз намирам това място за прекрасно.

— Наистина ли?

— Аха.

Той я гледаше с любопитство.

— Какво невероятно момиче си! Работил съм с много платна, но никога с такъв страхотен модел като теб.

— Страхотен?

— Да, искам да кажа… толкова си отдадена на това да си истинско платно, от глава до пети. Кажи ми, какво правиш, след като приключиш работа? Имаш ли приятели? Излизаш ли с някого?

— Излизам с някого. И имам приятели и приятелки.

— А сигурно и годеник?

Клара нежно галеше с пръсти тревата. Усмихна се.

— Не си ли доволна, че питам такива неща? — подхвърли Херардо.

— Не. Имам връзка с един човек, но не живеем заедно и не бих го нарекла „годеник“. Той е само мой приятел, харесвам го.

Усмихна се при мисълта за Хорхе като „годеник“. Не го бе възприемала никога по такъв начин. Запита се какво означава Хорхе за нея и какво, освен нощните мигове, споделяха двамата с него. Неочаквано тя осъзна, че го „използва“ като зрител. Тя искаше Хорхе да знае подробно всичко, което се случва с нея в неповторимия свят на професията й. Клара не премълчаваше нищо, дори най-разтърсващите преживелици, или тези, които изглеждаха най-разтърсващи в очите на Хорхе — всичко, което правеше със зрителите при арт-шоковете, например, или работата й за The Circle или за Брентано. Хорхе потръпваше, а на нея в такива моменти й беше забавно да наблюдава лицето му. Хорхе беше нейната публика, нейният изумен зрител. Тя изпитваше потребност постоянно да го смайва.

— Значи водиш обичаен живот, когато не си платно — рече Херардо.

— Да, водя доста обикновен живот. А ти?

— Аз работя. Тук, в Холандия имам приятели, но преди всичко работя. Вече не излизам с никого. Ходех с едно холандско момиче преди време, но се отказахме.

Двамата замълчаха. Клара изпитваше безпокойство. Все още разчиташе на вещината на Херардо, но сега бе почти уверена, че почивката не е измамна. Какво целеше той с този толкова откровен разговор? Както и двамата знаеха, между художника и платното нямаше място за откровения. В случая с художници като Басан или Шалбу, изкушени от натурхуманизма, откровеността бе подсилена, допълнителна мазка, чисто и просто изразно средство, нещо като „Я сега да поговорим откровено“. Ала Херардо изглежда наистина имаше желание да поговори с нея, както човек разговаря със спътниците си във влака или в автобуса. Беше нечувано.

— Виж, извинявай, но не закъсняваме ли вече? — каза тя. — Не е ли редно да се връщаме?

Херардо я гледаше втренчено.

— Права си — призна той. — Да се връщаме.

Изведнъж, докато ставаха, той заговори по съвсем различен начин, бързо и шепнешком.

— Слушай, исках… исках да знаеш нещо. Справяш се много добре. Ти проумя отговора от самото начало. И продължавай така, каквото и да се случи, чу ли? Ключът е в това да отстъпваш, не забравяй.

Клара го слушаше слисано. Струваше й се абсурдно да й доверява художествената тайна. Като че ли посред увлекателно представление някой от актьорите се бе обърнал към нея и с намигване й бе казал: „Това е просто театър, не се плаши“. За миг си помисли, че това е прикрита мазка, но по лицето на Херардо прочете само искрена загриженост. Загриженост за нея! „Ключът е в това да отстъпваш“. Имаше предвид, несъмнено, нейното поведение пред Ул — подканяше я да продължи по правилния или поне по най-сигурния път. Ако все така отстъпваш както вчера следобед, й казваше той, ще сложиш спирачки на Ул. Херардо не я рисуваше — разкриваше й тайните, отговора на загадките. Постъпваше като несъобразителен приятел, решил да ни разкаже предварително края на филма.

Херардо сякаш нарочно разля мастилница върху едва загатната й рисунка. Защо?

През целия следобед, докато разработваха позите, нищо не накърни мълчанието. Ул не посегна към Клара, но тя вече не мислеше за Ул. Струваше й се, че в неблагоразумието си Херардо бе изпаднал в най-голямата грешка, която някой художник бе правил през целия й професионален живот, включително и горкият Габи Понсе, доста безчувствен по отношение на хипердраматизма. Макар самата тя да допускаше, че задирянето на Ул е притворно, не беше все едно да го допуска и да го знае. Сега с един-единствен замах на четката Херардо бе съсипал наситената картина от заплахи, изграждана толкова старателно около нея от Ул. Вече не бе възможно никакво връщане към притворството — хипердрамата като такава бе изчезнала. Оттук насетне можеше да има само представление.

По-късно, когато си легна, възмущението й се разсея. Клара достигна до извода, че Херардо навярно е още новак. Изтънчените средства на чистия хипердраматизъм надхвърляха способностите му. Недопустимо бе на такъв художник да предложат толкова отговорно място. „Учениците не би трябвало да се занимават с рисуване върху оригиналите“, помисли си тя. Задачата подхождаше само на опитните творци. Ала може би не всичко бе загубено. Може би гафът на Херардо, грозното петно, размазано върху нея, можеше да се поправи благодарение на изтънченото майсторство на Ул. Ул непременно щеше да намери някакво средство, за да повиши напрежението и да я въведе отново в живописта.

Надяваше се отново да изпита страх.

С това желание заспа.

Когато се събуди, около нея цареше непрогледен мрак. Нямаше начин да разбере колко е часът, нито дори дали е нощ, тъй като преди да си легне отново бе спуснала щорите на всички прозорци. Предположи, че още не е съмнало, тъй като не се чуваха птичи гласове. Тя прокара ръка по лицето си и се обърна с надеждата отново да заспи.

Бе на път да се унесе, когато го долови.

Ужасена, тя се изправи в леглото.

Леко поскръцване на дъските на пода. Долиташе от салона. Най-вероятно тъкмо скърцането я бе събудило.

Стъпки.

Цялата нащрек, тя напрегна слух. В миг умората и болките в мускулите изчезнаха. Тя едва дишаше. Опита някакво упражнение за отпускане, но напразно.

„В салона имаше някого, Боже мой“.

Спусна крака на пода. В главата й стихийно избухваха мисли.

— Ей — обади се разтрепераният глас на ужаса в нея.

Без да помръдне, тя зачака, готова да посрещне страшната възможност натрапникът да нахлуе още сега и да се нахвърли върху нея. Притисналата я тишина й подсказа, че може и да се заблуждава. Ала въображението — своеобразен диамант, многоъгълник с хиляди страни — изпращаше към мозъка й светкавични ужасени сигнали, ситни като парченца натрошен лед измислици. Това е мъжът в гръб — слязъл е от снимката и е дошъл за теб. Пристъпва заднешком. Ще го видиш да влиза гърбом, без да се препъва, воден от миризмата ти. Това е татко, идва с огромните си квадратни очила да ти каже, че… Направи усилие бързо да пропъди накъсаните кошмари.

— Има ли някого? — чу се да произнася отново.

Предпазливо изчака още известно време. Не откъсваше очи от затворената врата на спалнята. Спомни си, че светлините на къщата се палеха при входа. Нямаше как да освети стаята, без да излезе и в тъмното да стигне до вестибюла. Но не се осмеляваше да го стори. „Може да е някой пазач“, помисли. Но какво ще търси пазачът посред нощ във вилата, защо ще обикаля тихомълком из салона?

Мълчанието продължаваше. Сърцето й също продължаваше да тупти. Мълчанието и туптенето упорстваха безспир, всяко в своя ритъм. Реши, че й се е сторило. Дъските на дървения под може да скърцат по разни причини. В Алберка бе привикнала на такива необясними стряскащи случайности: внезапен ветрец, възкресил мъртвото перде, въздишка на люлеещия се стол, тъмна сянка, пробягала по огледалото. Явно всичко беше преувеличена тревога на преуморения й мозък. Тя спокойно можеше да стане, да отиде в салона и да запали светлините, както предишната нощ.

Пое дълбоко въздух и опря длани на дюшека.

В този миг вратата се разтвори и нападателят връхлетя в спалнята й като вихрушка.

В сградата на Новото ателие в Амстердам са настанени централните европейски офиси на отделите „Изкуство“, „Консервация“ и „Сигурност“ към фондация „Бруно ван Тиш“. Постройката с бели рамки на прозорците и разлати фронтони в стил XVII век съчетава ненатрапчиво холандската жизненост и калвинистката строгост. Като космополитна подробност архитект П. Вингсен е прилепил към фасадата няколко двойки колони тип „Брунелески“. Новото ателие се намира на булевард „Вилемспарксвег“, близо до Вонделпарк, в квартала на музеите, където са събрани големите художествени съкровищници на града: „Рейксмузеум“, музеят на Ван Гог и градският музей „Стеделек“. Зданието е с три осеметажни крила, като фоайето и първият етаж са разположени под морското равнище — Амстердам е привикнал с този начин на съществуване. В кабинета си на петия етаж Бош навярно не е заплашен от наводнение, ала късметът му като че ли не го вълнува особено.

Кабинетът на господин Бош е обърнат към Вонделпарк. Махагоновото му бюро е с чупка и образува тъп ъгъл, като от едната страна има четири безжични телефонни апарата, а от другата — три рамкирани снимки. Снимките са изправени така, че седналият насреща посетител да не ги вижда.

Най-близо до стената е портретът на баща му, Винсент Бош. Винсент е бил адвокат в холандска тютюнева компания. Правят впечатление мустаците му, подозрителният поглед и едрата глава, предадена по наследство на Лотар. Лесно е да се разчете методичният, суров нрав на бащата. Правилото, което се е опитал да внуши на синовете си — „Постигай възможно най-доброто с наличните средства“, — сякаш е вдълбано във всяка черта на лицето му. Той би останал доволен от резултатите.

В средата е снимката на Хендрике, красавица с къса руса коса и широка усмивка. Все пак в очертанието на челюстта й се долавя слаба конска прилика, като добавка към леката несъразмерност на зъбите. Но Бош добре знае, че никаква несъразмерност не накърняваше фигурата й — Хендрике обичаше да я показва под предизвикателните си мрежести рокли. На двайсет и девет години, с пет години по-млада от inspecteur Бош, тя вече разполагаше с пари. Запознаха се на някакво празненство, където една астроложка ги събра според зодиакалните им знаци. Първоначално Бош не харесваше много Хендрике, но впоследствие се ожени за нея. Бракът им се оказа съвършен. Хендрике — висока, стройна, много богата, привлекателна, безплодна (поради установено десет месеца след сватбата заболяване), царствена, положително настроена („Мисли позитивно, Лотар“, често му казваше тя), се радваше на преимуществото да има няколко любовника. Бош — едроглав, затворен, самотен, мълчалив, невъзприемчив към новото, имаше само Хендрике, но смяташе, че по тази проста причина, тъкмо защото я обича, не бива да я задържа насила, за разлика от многобройните престъпници, които пък задържаше и мразеше. Уважението към волята на ближния бе част от свободолюбивите идеи, вдишвани от младия inspecteur в Амстердам през неспокойната му младост, когато се бе самонастанил в изоставено жилище в квартал Спуи. Имаше нещо едва ли не извратено във факта, че същият Лотар, който някога, покатерен на статуята на „Хлапето“, замеряше с камъни силите на реда, години по-късно постъпи на работа в общинската полиция. В редките случаи, когато все още се пита защо е взел това решение, му се струва, че отговорът се крие в портрета на баща му (нека пак се върнем към него), в неговото покрусено изражение на скептик калвинист. Бащата искаше синът му да следва право, а синът искаше да е полезен на обществото; баща му искаше от него да печели пари, той обаче не искаше да работи при баща си. Защо тогава да не стане полицай? Логично решение. Начин да „получи възможно най-доброто с наличните средства“. На Хендрике донякъде й се нравеше, че е полицай. Това придаваше известна сигурност, известна „устойчивост“ на брачната фасада. Караниците им бяха редки и случайни, както и любовните мигове, и в този смисъл бракът им бе образец на уравновесеност. Ала в една мъглива ноемврийска утрин през 1992 г. всичко внезапно приключи: Хендрике Михелсен се прибираше от Утрехт с колата си, когато бронята на някакъв камион я обезглави. При удара мозъкът й се разнесе в газообразно състояние, а с него и главата, нейната очарователна, русокоса, късо подстригана конска главица — каквато я съзерцаваме на снимката, — заедно с изящната й шия и част от торса. Бе ходила в Утрехт на среща с един от любовниците си. Съобщиха на Бош вестта, докато разпитваше арестант, заподозрян в убийството на няколко души. Вцепени се, но реши да продължи разпита. Накрая заподозреният се оказа ужасно невинен. През един мартенски следобед четири месеца след трагедията, в дома на овдовелия самотен inspecteur настъпи свръхестествено събитие. На вратата се позвъни и когато Бош отвори, пред него застана светлокоса девойка и се представи като Ема Тордерберг. Бе облечена в яке и каубойски панталони, с преметнат през рамо сак. Обясни му защо е дошла и Бош, смаян, я пусна вкъщи. Момичето влезе в банята и час по-късно оттам излезе Хендрике в мрежеста рокля, направи няколко широки лениви крачки с дългите си голи и лъскави, току-що възкръснали нозе и се намърда насред трапезарията, без да удостои с поглед зяпналия от почуда Лотар. Портретът беше от Ян Карлсен. Като всеки художник, Карлсен си бе запазил правото да внесе промени в оригинала и бе скъсил полата и уголемил деколтето, за да придаде още по-голямо обаяние на образа. Във всичко останало серубластинът напълно уеднаквяваше двете фигури — сякаш Хендрике бе още жива.

По-късно Бош разбра на кого дължи неочаквания подарък.

„Идеята беше на Хана — уточни брат му Роланд по телефона. — Чудехме се какво ще кажеш, Лотар. Но ако не ти харесва, ни го върни. Карлсен ни увери, че ще успеем да го препродадем“.

Първоначално Бош се канеше да се отърве от портрета. Изживяваше такъв потрес в негово присъствие, че реши да се храни в друга стая, за да не го вижда. Не знаеше дали усещането се дължи на факта, че Хендрике е мъртва, или на това, че не желае да си спомня за нея, или кой знае на каква друга неясна причина. Като добър полицай той започна с отхвърляне на по-малко вероятното. Щом възприемаше снимките и спомените за съпругата си, защо не понасяше това? Следователно първите две възможности отпадаха. Достигна до смайващо заключение: портретът го караше да потръпва заради нещо, свързано не с Хендрике, а с Ема Тордерберг. Най-силно му въздействаше фактът, че не е наясно кой се крие зад маската. За да се освободи от магнетичния ужас, реши да престане да избягва картината. Една вечер, когато тя си тръгваше (договорът предвиждаше да е изложена по шест часа в дома му), той я задържа с няколко изтъркани въпроса относно занятието й. Пийнаха по чаша и Ема се показа разговорлива и несдържана, далече не толкова образована като Хендрике, доста по-безлична, по-красива, доста по-отзивчива и не толкова себелюбива. Бош откри нещо: Ема не беше и никога не би могла да бъде Хендрике, ала представляваше забележителна ценност сама по себе си. След като инспекторът проумя фактите (че Хендрике всъщност бе преоблечената Ема Тордерберг), портретът се превърна в карнавално чучело. Бош вече не изпитваше безпокойство, когато го гледаше, хранеше се или четеше редом с него. И тъкмо от този миг нататък той реши да го върне. След набързо постигнато парично споразумение с Карлсен, успяха да прехвърлят творбата на някакъв колекционер, когото брат му лекуваше от заболяване на ларинкса. Извлякоха дори неголяма печалба. Сега Хендрике живее при друг. Бош съжалява единствено, че и Ема си е отишла. „Защото не изкуството има значение, смята Бош, а хората“.

Срещата му с Ема Тордерберг го подтикна да каже „да“, когато няколко години по-късно Джейкъб Стейн го покани като завеждащ сигурността във фондацията. Бош се утешава с мисълта, че не изкушението на многократното по-голямата заплата го бе накарало да напусне полицията (поне не само това). Да пази произведения на изкуството за Бош означаваше същото, каквото бе да пази хората. В края на краищата — както би казала Хендрике — нещата застават в равновесие.

Третата снимка е образ с посвещение от очарователната му племенница Даниел, дъщерята на брат му Роланд. Роланд Бош, с пет години по-млад от Лотар, бе следвал медицина и бе специализирал уши-нос-гърло. Притежаваше отличен частен кабинет в Хага, но бе от типа хора, които намират щастието, само ако вършат нещо необичайно: рискови спортове, внезапни вложения на борсата, ненадейни покупко-продажби и други подобни. Когато си потърси приятелка, Роланд се спря на прочута и извънредно красива телевизионна актриса от Берлин. Сетне успешно се пребори с наследствената си грозота и се перчеше, понеже бе съумял единствената му дъщеря да наследи външността на майка си. Даниел Бош наистина бе прелестна, но все пак бе едва десетгодишно момиченце и според Бош не заслужаваше подобно семейство. Роланд и Хана я възпитаваха с вълшебно огледало, което всекидневно засвидетелстваше на малката всеобщото възхищение. Предходната година бяха решили невръстната богиня да се посвети на киното. Водиха я на няколко кастинга, но Даниел играеше лошо и гласът й беше твърде слаб. Отхвърлиха я, за огорчение на родителите й и за радост на чичо Бош. Ала само преди два месеца животът на Даниел претърпя нов неподозиран обрат: Роланд си бе наумил да я възпитава сериозно и я бе записал в частен колеж с пансион в Хага. Бош се стресна от новината, защото се безпокоеше за Даниел. Държеше да е в течение как се чувства момичето в новата среда, толкова различна от безсмислените родителски глезотии. С всеотдайността, присъща само на петдесетгодишен бездетен вдовец, той искрено обичаше Даниел, ала не онази Даниел, която родителите й отглеждаха, а прекрасната жизнерадостна девойка, която непринудено споделяше мислите си с него. Хендрике не бе успяла да се запознае с Даниел, но Бош бе сигурен, че двете биха се разбирали добре. Хендрике и Роланд наистина си пасваха чудесно.

Светът според Лотар Бош се дели на две групи същества: едни, които знаят как да живеят, и други, които пазят тези, които знаят как да живеят. Хора като Хендрике или брат му Роланд принадлежат към първата категория, самият Бош е от втората.

В момента, докато той втренчено разглежда портрета на Даниел, Ники Хартел влиза в кабинета му.

— Мисля, че имаме нещо, Лотар.

Кабинетът на Ейприл Уд се намира на шестия етаж на Новото ателие и е претъпкан с картини. Голи или почти голи тела в естествен цвят. Нищо изкуствено, нищо усложнено, никакви дразнещи окото окраски. Уд харесва телесното абстрактно изкуство, разкриващо образите като чиста, девствена анатомия в еднообразни багри, неизменно от кавказки тип, почти винаги от женски пол, с източени фигури като на балерини или на акробатки. Струват много, но на нея не й липсват пари. Във фондацията й разрешават да украси кабинета си по собствен вкус. Почти всички творби са на британски автори от най-новото поколение. До вратата е изложена картина от Джонатан Бергман, озаглавена „Преклонение пред тялото“; Бош особено я харесва, навярно поради красивата балетна поза. В ъгъла стърчи изправена творба от Алек Сторк — фигура с разтворени нозе и ръце на кръста, нарисувана с бронзиращи плажни масла с различен защитен фактор. Има също така три оригинала от Морис Бърд: момиче в лунносиньо, с изопнато на пръсти тяло пред прозореца, момче, застанало в равновесие на един крак до масата — жълтите му бедра докосват телефонния кабел, — и момиче в охра и фуксия, приклекнало на пода, сякаш е готова за скок жаба.

Макар да е привикнал към обстановката, Бош винаги леко се стряска, когато влезе в нейния кабинет.

— Е?

— Добри новини, Ейприл.

Тя скочи и закрачи с ръце на гърба, облечена в съвсем права сребристосива рокля („Жана д’Арк в ризница“, мина му през ум). Сред голите статуи Уд приличаше на кралица. На лицето й се четеше безпокойство.

— Да минем в салончето — рече тя.

Къс коридор с огледални стени водеше от кабинета към салончето. То представляваше стаичка без прозорци и без жива украса. Уд затвори вратата, за да не ги чуват картините, покани Бош да седне и се разположи на другия стол. Бош й връчи документите, донесени от Ники. Бяха няколко лазерни разпечатки върху фотографска хартия.

— Обърни внимание на русата жена. Заснета е в три различни дни от камерата на входа на „Музеумскартие“ във Виена през месец май. Сега разгледай мъжа, заснет от същите камери четири пъти, но в други дни, несъвпадащи с посещенията на жената. И най-невероятното — той й подаде третия лист с компютърни драскулки. — Морфометричният анализ на лицата разкрива много сходни данни. С осемдесет процента вероятност това е един и същи човек.

— А в Мюнхен?

— Ето резултатите. Три нейни посещения, две негови, в различни дни, през втората петнайсетдневка на май.

— Отлично. Пипнахме го. Имал е достатъчно време да се върне във Виена и да приеме самоличността на нелегалната имигрантка. А ще е повече от отлично, ако можехме да го сравним с подставения Диас или подставения Вайс.

— Изненада.

Бош й подаде още един лист. Когато се приведе към Уд, той остана поразен от бледността на лицето й, засенчено от бретона. „Гримира се като древните фараони, божичко, сякаш се бои някой да не я зърне в естествен вид“. Все пак, независимо от това, откакто се бяха върнали от Мюнхен, той я намираше видимо променена. Допускаше, че преумората се отразява на външността й, но се питаше дали тя не изживява и още нещо. Посочи с разтреперан пръст към снимката — виждаха се двама мъже, единият в гръб, а другият в лице. Обърнатият напред бе мускулест, с дълга коса и слънчеви очила.

— Образът е запечатан от камерата на хотел „Вундербар“, когато във вторник вечерта подставеният Вайс пристига в хотела, за да позира в творбата на Джили. Човекът в гръб е наш служител и проверява документите му. Обработихме снимката незабавно. Морфометричните анализи съвпадат в деветдесет и осем процента с тези на мъжа от Виена и Мюнхен и в деветдесет и пет процента с тези на жената. Вероятността от грешка е четиринайсет процента. Това е един и същ човек, Ейприл, почти сигурно е.

— Невероятно.

— Ейприл, извинявай, добре ли си?

Бош се изплаши, когато тя внезапно се спря неподвижно и зарея поглед в една точка на стената.

— Обадиха ми се от Лондон — отвърна Уд. — Баща ми се влошава.

— О, много съжалявам. Много ли е зле?

— По-зле е.

Разговорите върху личния живот на Ейприл Уд се свеждаха до едносрични или двусрични думи, измърморени пестеливо с продължителни междинни паузи. „Добре“, „зле“, „по-добре“ и „по-зле“ бяха предпочитаните й изрази. По тази причина Бош бе чувал за нея почти само слухове. Бе осведомен, че бащата е белязал до голяма степен живота й, по начин, за който дори не смееше да прави предположения, и че сега лежи болен в някаква частна болница в Лондон. Както се знаеше, Уд никога не се бе омъжвала, а се прокрадваха и намеци, че е лесбийка. Но Герхард Вайлеб, предишният отговорник по сигурността, му бе разказал за бурната връзка на Уд с Хайръм Осло, един от най-значителните и най-влиятелните художествени критици в Европа. Макар да отчиташе, че познава Осло съвсем бегло, Бош не можеше да разгадае какво бе намерила жена като Ейприл у този мършав, недъгав и безпомощен човечец.

Уд беше загадка, вълнуваща като неизследваното дъно на океана. Когато ги запознаха, Бош бе останал с много неприятно впечатление. Ала съдейки по отношенията му с Хендрике, той предположи, че в края на краищата ще се влюби в нея.

— Много съжалявам, Ейприл, наистина — рече той.

Тя кимна с глава и веднага смени тона си.

— Отлична работа, Лотар.

— Благодаря.

Уд не беше щедра на похвали и думите й му подействаха добре. Всъщност той не смяташе, че ги е заслужил лично. Всичко бяха свършили хората от неговата група: изключителната Ники и останалите. Бяха се посветили на задачата, откакто Уд спомена за възможността да се проследят сходните морфометрични данни на посетителите, заснети от камерите на изложбите във Виена и Мюнхен. „Вероятно е дошъл да опипа почвата, преди да започне да действа — подхвърли тя — и почти със сигурност е бил маскиран“. Компютрите на втория подземен етаж на Ателието не бяха спирали трескавата си работа от сряда насам. Бош получи резултатите рано сутринта в петък, 30 юни, след като се прибра от Мюнхен. Беше доволен от хората си и се зарадва, че и тя им отдава дължимото.

— Ще ти призная нещо — рече Уд. — За мен главният въпрос беше дали става дума за няколко души или само за един. Ако е първото, пред нас е добре изградена организация от хора, подготвени да изпълняват прости задачи. Второто обаче насочва по-скоро към обиграна личност, а това е по-гадно, защото няма как да уловим дребната риба и да дърпаме въдицата, докато излезе и едрата. Налага се да устроим риболов на едро. Това е акула, Лотар. Разполагаме ли със съпоставки между компютърните портрети на нелегалната имигрантка и на търговката на картини?

— На последната страница.

Уд обърна на последната страница. Вляво бе разположен увеличен образ на момичето от Виена и Мюнхен, долу — лицето на мнимия Вайс; в средата горе — мъжът от Виена и Мюнхен, а под него — снимка на Оскар Диас; вдясно — изображения на имигрантката и на момичето, назовано Бренда, получени с фоторобот благодарение на показанията на бармана от Виена и на Зиглинде Албрехт. Шест различни лица. Изглеждаше невероятно само един човек да е играл всички роли. Бош се досещаше какво мисли Уд.

— Как мислиш? — запита той. — Мъж ли е или жена?

— Има стройна фигура — отвърна Уд. — За пола не съм сигурна, но има стройна фигура. Когато е жена, показва тялото си почти голо. В ролята на мъж пък винаги е в костюм и тялото е покрито до шията. Серубластинът не може да премахва, а само да добавя. Обърни внимание на краката. Те са на момичето, наречено Бренда. Ако е мъж, значи е млад и много строен, обезкосмен, с доста женствена външност. Диас и Вайс имат сходно телосложение и вероятно за техните роли си е слагал подплънки на раменете и на бедрата. За коремчето на мустакатия е прибягнал до нещо по-просто, навярно театрален реквизит. Но никъде не са намерени пръстови отпечатъци, дори по кормилото на камионетката на „Отронено цвете“, например. Това подсказва, че е имал восъчни калъпи на ръцете, което пък обяснява защо е раздрал дрехите на „Отронено цвете“, както си спомняш. Диас беше с големи ръце. Ако човекът ги е използвал като калъп, за да си направи восъчни отливки, сигурно се е чувствал като с градинарски ръкавици. Не е бил в състояние да изпипва дребните подробности. Трудно би разкопчал дори сакото си. Художника е с много тънки източени ръце, Лотар.

Бош разглеждаше снимките и клатеше глава.

— Струва ми се невероятно това да е едно и също лице — рече той.

— Аз не съм толкова изненадана — отвърна госпожица Уд. — Виждала съм, охранявала съм и съм купувала транссексуални творби и се боя, че те биха сринали всичките ти убеждения относно самоличността и половата принадлежност. Живеем в объркан свят, Лотар. Действителността се е превърнала в изкуство, в чисто удоволствие от прикриването и от наподобяването на това, което не сме или което не съществува. Може би никога не сме били такива и сме стигнали дотук противно на истинската си природа. Или пък сме били такива от самото начало и нашата истинска природа е била маската, а сега най-сетне сме успели да сведем нещата до първоначалните им измерения.

Настъпи мълчание. Бош бе озадачен от тази необичайна философска реч в устата на най-практичната жена, която някога бе срещал. Запита се до каква степен й е повлияло заболяването на баща й.

— Не споделям твоето мнение — рече Бош. — Ние сме нещо повече от обикновена привидност. Убеден съм в това.

— А аз не съм — отвърна Уд с несвойствен, прекършен глас.

За миг се погледнаха в очите. Лотар Бош изпита болезнено чувство. Тя бе толкова красива, че му се искаше едва ли не да заплаче. Видът й го изпълваше с мъчителна радост. Като млад бе пушил марихуана и в нощите, когато си бе позволявал някои волности, винаги бе изживявал същото усещане: едва доловимо щастие, понесло се надолу по неведом хлъзгав наклон към едва доловима печал. Някак си при него насладите неизменно бяха оставяли подире си следа от сълзи.

— Каквото и да се е случило, Художника прави изкуство — произнесе тя след кратко мълчание.

— Какво искаш да кажеш?

— Досега смятахме, че пред нас е опитен човек, но бихме могли да отидем и по-далече. Ти сам го каза — „невероятно“ е. Обикновеният познавач на серубластина би бил наясно как да го използва, но нищо повече. Щяхме да имаме пред себе си просто украшение — занаятчията му надява маската и край. Каква е разликата обаче между украшението и произведението на изкуството? Това, че произведението на изкуството се преобразява. Портретите са произведения на изкуството, доколкото са в състояние да се превърнат в изобразеното от тях лице.

— Платно… — промълви Бош.

— Точно така. Художника може да е бивше платно, добре запознато със серубластина. В биографичната му справка непременно ще се споменава за няколко портрета.

— Платно, което мрази Ван Тиш… Платно, което мрази твореца си. Звучи правдоподобно.

— Като работна хипотеза върши работа. Разполагаме ли с морфометрични описания на всички платна в света? Не само на действащите в момента, а и на вече оттеглените?

— Можем да поискаме по мрежата. Ще говоря с Ники. Но проучването на морфометрията на всички модели би ни отнело месеци, Ейприл. Трябва да ограничим обхвата на действията си.

Внезапно обстановката се бе променила. Сега Бош, почувствал прилив на сили и решимост да действа, разсъждаваше наравно с Уд. Докато разговаряха, двамата се бяха привели над снимките.

— Няма как да направим полов подбор…

— Не, но можем да определим професионалния му опит — уменията за работа със серубластин, например. Вероятно е повече от обикновено украшение, а също и от треторазредно произведение на изкуството. Може би е участвал в хипертрагедии и арт-шокове, но преди всичко със сигурност е имал широко участие в транссексуално изкуство. Той е истински познавач в тази област.

— Съгласен съм — призна Бош.

— Можем да приемем, че е работил или е бил във връзка по някакъв начин с фондацията — като ескиз, като модел за чернови, като оригинал — каквото и да е… Колко според теб ще останат след подбора?

— Няколко десетки.

Уд въздъхна.

— Да ограничим възрастта до… — тя се замисли за малко и поклати глава. — Е, нека си наложим логическа рамка. Например, ще изключим децата и старците. Може да е юноша или младеж. Налице са приблизителните му морфометрични данни, ще ни бъдат от полза. Говори с Ники. Да търси млад модел, който е работил с нас, независимо от пола, да има опит със серу и с транссексуални промени и да отговаря на съответните морфометрични показатели. След като получим списъка с възможните заподозрени, ще установим сегашното им местонахождение и ще отхвърлим онези, чието алиби е сигурно. Резултатите ни трябват до средата на идната седмица.

— Ще опитаме — Бош се чувстваше изпълнен с въодушевление. — Това е изключително, Ейприл. Ще изпреварим дори свръхмодерна система като „Рип ван Уинкъл“! Възможно е дори да го заловим самите ние. Ще ми се да зърна тогава лицето на Беноа…

Очите на госпожица Уд бяха вперени в него. След известно мълчание тя му рече:

— Възникна едно малко усложнение, Лотар. Вчера в Мюнхен, след съвещанието с хората от „Рип ван Уинкъл“, изпратих Стейн до летището, нали си спомняш?

— Да, само не знам за какво си говорила с него.

— Сигурно сбърках. Разказах му неща, които не биваше да засягам. Не мога да се доверя на никого. На никого, освен на Майстора. Но Майстора е недостъпен.

— Затова ли не споделяш с мен? Защото не ми се доверяваш?

Бош зададе въпроса изключително меко. Нищо в тона или в изражението му не подсказваше, че се е почувствал обиден.

Уд гледаше в пода и не отговори. Бош започна да изпитва безпокойство.

— Толкова ли е сериозно? — започна да налучква той.

Бавно, едва ли не мъчително, Уд му описа случката с Марте Шимел и платиненорусото момче. Бош я слушаше, блед като платно.

— Този мръсник ни надцаква — рече Уд. — Някой му подава сведения отвътре. Някой му помага. Две нощи не съм спала, мисля само за това… Човек по върховете е: разполага с кодовете, запознат е предварително с нашите мерки за безопасност… Може да е… Кой?… Пол Беноа. Може би е Беноа. Или Джейкъб Стейн, макар че не мога да повярвам, че е Стейн, затова вчера му разказах всичко. Стейн никога не би посегнал на творба на Майстора, уверена съм — той се възхищава от него също както и аз, дори повече… Ала той отказа да отложи откриването на „Рембранд“… Може да е Курт Соренсен, или Герт Варфел… Или Теа… А може да си ти, Лотар. — Тя закова сините си очи върху Бош. Лицето й бе сгърчена, лъскава от грима повърхност. — Или пък аз. Знам, че не съм аз, но бих искала ти да мислиш, че и това е възможно…

— Ейприл…

Никога не бе виждал госпожица Уд толкова разстроена. Тя бе станала на крака и почти трепереше. Изглеждаше на път да се разплаче.

— Не съм свикнала да работя така… Не понасям провалите, а този път знам, че ще се проваля…

— Ейприл, за Бога, успокой се.

Поразен, Бош се изправи. Изпита желание да я прегърне. Никога не го бе правил, дори не се бе осмелявал да го помисли, но сега пристъпи към нея и я обгърна с ръце. Усети до гърдите си толкова крехко и чупливо телце, че едва не се изплаши. Сега, когато беше с нея и можеше да я почувства, Ейприл му заприлича на изящна и нежна сребърна фигурка, потрепваща на ръба на масата миг преди да се преобърне. При тази мисъл той забрави всички задръжки и я притисна още по-силно, сключи ръце зад гърба на Уд и уверено я привлече към себе си. Тя не плачеше, само трепереше. Опряла брадичка на рамото му, Уд трепереше. Онемял от вълнение, Бош я задържа в обятията си.

Внезапно всичко свърши. Ръцете й го отстраниха внимателно, но без колебание. Уд му обърна гръб. Когато отново видя лицето й, Бош тутакси разпозна директорката на отдел „Сигурност“. Дори да бе почувствала нещо, дори да бе споделила вълнението му, тя изглежда не отдаваше никакво значение на такива неща.

— Благодаря, вече съм по-добре, Лотар. Работата е… Въпросът е… Някой от нас иска да унищожи определени творби на Майстора, това според мен е ясно. Причината засега не ни интересува. Навярно го мрази. Или пък му плащат, за да го извърши. Свръзката му все така ще осведомява Художника, проклетата му свръзка все така ще му изпраща сведения, а Художника ще си набележи план или ще го измени (защото съм сигурна, той вече следва своя план), съобразно с нашите решения… Затова не вярвам, че ще можем да го хванем. Единствената ни възможност е да го изпреварим. Да установим коя ще е следващата му цел и самите ние да му заложим капан.

Тя замълча. Отново си бе възвърнала обичайната непоколебимост. Говореше, смръщила вежди.

— Художника ще се опита да унищожи някоя от картините от „Рембранд“ — да изходим от това предположение. Ала коя? Това са тринайсет творби. Ще бъдат изложени в образуван от завеси петстотинметров тунел на „Музеумплейн“. Във вътрешността на тунела ще цари пълен мрак, нарушен само от отблясъците, излъчвани от самите картини. Няма начин да използваме дори инфрачервени светлини, за да го проследим. Тринайсет хипердраматични картини, вдъхновени от също толкова творби на Рембранд: „Урок по анатомия“, „Нощна стража“, „Христос на кръста“, „Еврейска годеница“… Изключителна, но и силно застрашена изложба. Да можехме да отгатнем предварително коя картина ще избере, бихме могли да му поставим клопка. Ала как да разберем коя е творбата? Някои от тях дори не са завършени. Всъщност сътрудниците от отдел „Изкуство“ още скицират образите във вилите. Как да установим коя картина ще избере този път Художника, след като творбите дори не са готови?

Бош реши да я успокои.

— Изложбата „Рембранд“ не ме плаши, Ейприл. Едва ли не цяла армия ще охранява всяка картина вътре в тунела и навън, без да броим местната и националната полиция. В стаите на хотела ще се сменят по няколко служители от отдела по сигурността. Платната няма да са без надзор нито за секунда. Постоянно ще проверяваме самоличността на нашите хора чрез проследяване на пръстовите отпечатъци и на гласа. Освен това служителите ще бъдат нови, привлечени в последния момент. Какво може да се случи?

Уд бе приковала очи в него. След това го попита:

— Получи ли вече списъка с моделите, които ще представят оригиналите?

— Още не. Знам, че ще участват Кирстен Кирстенман и Густаво Онфрети, но… — той забеляза как по лицето на Уд отново се изписва тревога. Започна да губи търпение и опита някак да я окуражи: — Ейприл, нищо няма да се случи, ще видиш. Това не е просто оптимизъм, а логично заключение. Ще успеем да спасим сбирката „Рембранд“, сигурен…

Уд го прекъсна:

— Един от моделите ти е добре познат, Лотар.

Тя замълча. Бош я гледаше, без да разбира.

— Твоята племенница Даниел ще бъде една от картините.

Ръцете, сякаш нарисувани от нощта, се нахвърлиха върху нея в тъмнината.

Тя изкрещя и докато мозъкът й се оттичаше в море от ужас, се помъчи да се претърколи върху дюшека. Нещо я сграбчи за китките и върху корема й грубо се стовари непоносим товар. Клара се гърчеше по гръб в леглото и пищеше. Паяк, ръководен от висш разум, напипа устата й без устни, нейната уста със заличени очертания на устните, и я затисна. Беше нечия длан. Този път не успя да извика. Друга ръка стискаше дясната й китка. Опита да се пребори за глътка въздух. Намордникът не покриваше носа й, но тя имаше нужда да вдиша дълбоко кислород през устата. Гръдта й бе приплесната от нечия дреха. Само на няколко сантиметра от очите й се рееха две малки огледалца — видя ги много добре въпреки мрака и й се стори, че различава в тях собственото си лице в плен на тежката длан.

— Мълчи… Кротко… Кротко…

Най-сетне знаеше кой е (гласът, ръцете — не съществуват еднакви хора) и можа да съобрази какво става. Но първоначалното въздействие бе твърде силно и я свари неподготвена. Знаеше, че целта им бе тъкмо да не бъде подготвена. Въпреки това съжали, че са я изненадали. Щом се канеше да премине отвъд последната граница, трябваше да събере сили. Започна да се дърпа. Едната ръка я сграбчи за косите.

— Ще ти кажа… Ще ти кажа… какво ще случи… ако не изпълняваш мои желания… ти… Ако не изпълниш желания…

След всяка процедена в ухото й фраза следваше рязко теглене за косите. Така заради Ул тя виждаше звезди. Ала той бе допуснал грешка: бе й позволил да се окопити. Клара отново бе господарка на тялото и чувствата си. Все още не й достигаха сили, но беше в състояние да отвърне. Тя опря пети на пода и изтласка бедрата си нагоре. Движението й изненада Ул. Както Клара очакваше, невъздържаният му отговор не закъсня. Удари й плесница. Не много силна, но достатъчна, за да я зашемети.

— Да не си… Какво смяташ да правиш, а, какво…

Без да помръдва, сега тя дишаше тежко, обмисляйки какво да предприеме. Знаеше, че ако се предаде, всичко ще спре. Беше напълно сигурна в това. Ала не желаеше да стигне дотам. Ако поемеше риска, ако се противопоставеше на насилието от страна на Ул, той щеше да сгъсти краските още повече. Ако тя продължаваше да упорства, напрежението щеше да премине границата и щеше да стигне до „скока в нищото“. Никога преди не се бе хвърляла в бездната с никой художник, това изразно средство бе твърде опасно. Но този път не беше изключено да стигнат до крайност, да я осакатят, и то сериозно, може би непоправимо. Макар да не участваше в арт-шок, очевидно ескизът бе много тежък (най-тежкият и най-рисковият). Тя много се страхуваше, не искаше да страда, не искаше да умре, ала същевременно не искаше и да прекъсне изживяването. Вече нямаше никакво съмнение, че я рисуват и Клара не желаеше да ги възпира. Отдаваше им се, както по-рано се бе отдавала на Вики, на Брентано, на Хобър, на Гурниш.

Без да пуска косите й, Ул се отстрани, сякаш за да покаже някому лицето й, впримчено в здравата му хватка. Заслепи я лъч от фенер.

— Изпълняваш, нали?… Ще държиш добре?… Изпълняваш ли?

Отвърна му, като се прицели с коляно в тъмното. Нападателят налетя двойно по-ожесточено. Тя отново започна да се съпротивлява и да се мята. Бе ужасена и тъкмо затова, тъкмо затова, желаеше да продължи. Трепереше, задъхваше се, очакваше да я връхлети нещо ужасно, надяваше се, че ще се случи нещо ужасно, вярваше, че най-сетне черната ръка на изкуството ще я поведе към царствения мрак, откъдето няма връщане, където няма спасение. Копнееше Ул да я нарисува с по-наситени и по-мрачни багри, с холандски тонове. Тя се извъртя като котка и разтвори уста в опит да ухапе. Очакваше нова силна плесница и се подготви.

Вместо това всичко спря. Разнесоха се викове. Ул я пусна. Тя остана сама, просната върху дюшека. Не можеше да повярва. Разпозна поривистия младежки глас на Херардо. Блеснаха светлините и тя примигна.

В кухнята цареше невероятно спокойствие. Ул бе приготвил кафе за Херардо и Клара и заместител за себе си. На своя неумел испански той й обясни, че има високо кръвно налягане. След преживелицата в спалнята от преди половин час думите му звучаха като шега, но никой не се засмя.

— Захар? — попита Ул.

— Не, благодаря — рече Клара.

Все още бяха задъхани от силовото рисувално упражнение. Въпреки някои незначителни натъртвания, Клара не изпитваше никаква болка. Беше се загърнала в халата. Когато Ул излезе от кухнята, тя и Херардо помълчаха известно време, отпивайки от кафето. От другата страна на прозореца утрото променяше цвета си. Птичките бяха подели отчетливия си разговор на фона на далечното боботене на автомобилните мотори. Неочаквано Херардо я погледна. Очите му бяха зачервени като след плач. Мускетарската брадичка и тънките му мустачки се вписваха в общия вид на покруса, легнал на лицето му, и изглеждаха по-зле подрязани от обикновено. Но когато миг след това младежът заговори, гласът му бе жизнерадостен и уверен както винаги.

— Всичко развалих, нали? Но, кълна се в Бога, не можех да продължа. Просто не можех. Все ми е едно дали ще ме уволнят, да знаеш. Майстора ще ме изрита, но ми е все едно. Писна ми.

Погледна я и се усмихна. Клара безмилостно мълчеше.

— Тежко ти беше, знам. Много тежко ти беше. Защо не отстъпи? Нали знаеше, че единственият начин да смекчиш цветовете е да отстъпиш? Щяхме да спрем да те рисуваме, ако беше приела…

Настъпи мълчание.

— Хайде, ела да се поразходим — рече Херардо и се изправи.

— Не, аз няма да дойда.

— Хайде, ела, не бъди…

— Не.

— Моля те.

Умолителният тон я накара да го погледне.

— Искам да ти кажа нещо важно — промълви той.

Беше още рано. Нахлулият от север студен ветрец подмяташе листа, клони и треви, облаци и прах, краищата на дрехите, полите на халата й, бретона на нейната преминала през имприматура коса. Мелниците се мержелееха като далечни призрачни сенки. Херардо крачеше до нея с ръце в джобовете. Вървяха покрай оградите на вилите и Клара се запита какви ли други картини има вътре и кой ли ги рисува. Вляво се простираше горичката. Носеше се ухание на цветя и окосена трева. Птичките подемаха собственото си многогласно утринно богослужение.

— Поставили са камери — бяха първите думи на Херардо. — Затова не исках да говоря вътре. В ъглите на стените има скрити камери. Ако не се вгледаш, не се забелязват. Но записват всичко, дори в тъмното. Сетне Майстора преглежда записите и зачерква пози, жестове и техники. — Той изкриви устни в невесела усмивка. — Навярно сега зачерква мен.

— М… Майстора?

Не искаше да задава най-важния за нея въпрос, но, вперила поглед в Херардо, тя почти чуваше сърцето си да бие.

— Да. Какво пък, вече няма значение, ако ти кажа… Предполагам, знаела си от самото начало. Ще те рисува лично Майстора, Бруно ван Тиш. Наета си от самия него. Ще бъдеш един от образите в изложбата „Рембранд“. Моите поздравления. Нали за това мечтаеше най-много?

Тя не отвърна. Наистина, за това мечтаеше най-много. И ето — беше го постигнала. Нейната цел, нейната най-голяма мечта. А го научаваше по този начин, докато се разхожда по халат сред нелепия полски пейзаж, научаваше го от устата на този некадърник, този неудачник, този недодяланик, когото вече дори не бе в състояние да мрази.

— Никога не съм виждала лично Ван Тиш — подхвърли Клара, колкото да каже нещо.

— Виждаш го непрекъснато, откакто живееш във вилата — усмихна се Херардо. — Мъжът, сниман в гръб, на стената в трапезарията — това е той. Снимката е правена от някакъв известен тип, мисля, че се казва Стърлинг.

Клара си припомни мъжа в гръб, чийто силует й бе направил толкова силно впечатление още при пристигането й във вилата — мълчаливия, заобиколен от мрак трагически образ с черни коси… Как не го бе проумяла досега?

Ван Тиш. Майстора. Сянката.

— Майстора ще ти нанесе довършителните мазки, драга — разясни Херардо. — Не се ли радваш да го чуеш?

— Да — рече тя.

Слънцето изгряваше. Най-напред светликът се загатна в златистите отблясъци зад гърба на Клара. Дърветата, дъсчените огради, пътят и собственото й тяло се обляха в светлина, очертаха се и сенките. Херардо вървеше с ръце в джобовете, загледан в земята. Заговори, сякаш сам на себе си.

— Знаеш ли, от известно време ние с Юстус скицираме образи за Майстора и за Стейн. За „Рембранд“, например, вече нарисувахме двама, освен теб. С някои бяхме на път да скочим в нищото, но всички задействат спирачките навреме. Винаги удрят спирачките. С теб можехме да стигнем докрая, но очаквахме да спреш, както направи вчера следобед. Ако днес призори отново бе отстъпила, щеше да задържиш действието. Защо, по дяволите, не се спря?

— Защо не отиде докрай?

Гласът й беше невъзмутим. Херардо я погледна и замълча.

В миг Клара усети, че повече не е в състояние да сдържа гнева си. Изцеди го бавно дума по дума, без да откъсва очи от младежа.

— От самото начало ти само се мъчиш да ме повредиш. Вчера по време на почивката ми каза неща, които не биваше да ми казваш… Разкри ми част от техниката, прилагана от Ул!

— Разбира се! Исках само да ти помогна. Боях се да не ти причиним нещо лошо!

— Защо просто не ме рисуваше, както правеше Ул?

— Ул играе с предимство.

Стори й се, че ако бе помислил малко, Херардо би прехапал език, преди да изпусне тези думи. Лицето му изведнъж бе пламнало от червенина. Той отмести очи.

— Искам да кажа, че не съм като него… Юстус ти никога не би могла… Е, това няма връзка… Исках да кажа, че с теб той може да се преструва по-добре, да се държи по-студено от мен. Затова той води в играта от самото начало.

Тя го гледаше слисано. Струваше й се невероятно, че в стремежа си да извини своите собствени грешки Херардо намеква за предпочитанията на приятеля си.

— Трябваше да предизвикаме у теб постоянно усещане за тормоз — продължи Херардо. — За сексуална принуда, за преследване. Откакто в Мадрид сключиха договор с теб, хората от отдел „Изкуство“ правят всичко, за да се чувстваш следена. Нощем край вилата двамата с Юстус се редувахме да надничаме през прозореца на спалнята ти. Вдигахме шум, за да се събудиш и да ни видиш. Сътрудниците от отдел „Консервация“ пък бяха получили нареждане да измислят някакво друго обяснение и да те успокоят. Така си осигурихме преимуществото на изненадата за момента, когато щяхме да те изобразим с по-рязка линия, както днес. Сутрин Юстус и аз се преструвахме, че се караме, за да помислиш, че той е гаден тип и си позволява волности с женските платна. В действителност Ул е прекрасен човек… Всичко това е пряко свързано с картината, която рисуваме с теб. От Рембранд е, но не мога да ти кажа коя…

— Били са преки указания на Майстора, нали? — Клара не откъсваше жълтеникавите си, преминали през имприматура очи, без мигли и без вежди, от очите на Херардо. — „Скокът в нищото“ тази сутрин. Ван Тиш е искал да постигне някакъв особен изказ с мен, нали така? — От отчаяние и гняв тя почти не можеше да говори. Спря, за да си поеме дъх. — А ти съсипа рисунката. Напълно. Днес призори щеше да се получи… Аз вече бях почти нарисувана, бях почти готова, а ти…! Ти ме грабна, смачка ме като топка хартия и ме захвърли на боклука!

Тя помисли, че плаче, но осъзна, че очите й си остават сухи. Лицето на Херардо се бе превърнало в бледа маска. Разтреперана от гняв, Клара добави:

— Моите поздравления.

Завъртя се кръгом и се отдалечи по посока към къщата. Сега вятърът я брулеше от обратната страна. Чу гласа му, все по-далечен, все по-остър.

— Клара!… Клара, моля те, ела!… Изслушай ме!

Тя ускори крачка, без да поглежда назад, докато най-накрая гласът му заглъхна. Многоъгълни облаци заплуваха по небето, закривайки ранното утринно слънце.

Когато се прибра, Клара намери Ул на вратата. Той я спря с жест и я попита за Херардо.

— Идва след мен — отвърна тя неохотно.

Тогава забеляза как я гледа Ул. Малките му късогледи очички примигваха в стъклените си клетки. Даде си сметка, че е доста неспокоен. Художникът заговори на своя бавен испански.

— Току-що обади секретарка на Ван Тиш… Ван Тиш дойде тук сега.

Мъчеше я ужасен студ. Разтриваше ръцете си над лактите, но студът не отстъпваше. Беше й напълно ясно, че студът няма нищо общо с късия халат, който едва прикриваше бедрата й — бе минала през имприматура със защитен слой от жълтеникавобяла основа и като всяко професионално платно бе привикнала да понася и по-неблагоприятна температура. Но студът се бе настанил вътре в нея, щом получи известието.

Ван Тиш. Идваше. Очакваха го всеки момент.

Трудно е да се обяснят чувствата на платното в близост до големия майстор. Клара се мъчеше да намери някакво сравнение, но не успяваше — актьорът не би се оставил да бъде смазан по този начин от сянката на най-великия режисьор, а и никой ученик не би изпитвал подобна треска в присъствие на любимия си учител.

Божичко, как трепереше. За да не забележи Ул, че зъбите й тракат, тя влезе вкъщи, прекоси салона, свали халата и застана в обикновена ескизна поза, почти изпадайки в състояние на Неподвижност.

Там, пред нея, висеше снимката на мъжа в гръб.

Хората познаваха Ван Тиш външно само по снимките от списанията — много различни една от друга — и по репортажите. Що за човек беше той — за това Клара също не знаеше нищо определено. Художниците и картините непрестанно говореха за него, ала всъщност всички изказваха собствени мнения без никаква действителна основа. При все това тя отлично си спомняше думите на хора, които наистина го бяха виждали. Вики, например, бе посещавала някои от майсторските му класове и не криеше впечатлението си за среща с автомат, с лишена от собствен живот вещ, с Франкенщайново чудовище, създадено от самото чудовище. „Само че неговият създател забравил да му вдъхне живот“, добавяше тя. Две години преди това Клара се бе запознала в Билбао с Густаво Онфрети от Аржентина, едно от най-именитите мъжки платна в света. Онфрети, изложен като „Свети Себастиан“ на Феручоли в музея „Гугенхайм“ в баската столица, бе участвал и в друга религиозна творба, чийто автор пък беше Ван Тиш — „Свети Стефан“ Клара го запита за изживяването му с великия художник от Еденбург. Моделът й отправи бездънен тъмен поглед и рече само: „Ван Тиш е твоята сянка“.

Ван Тиш. Майстора. Сянката. Идваше при нея.

Отмести очи от снимката и се загледа в стените. Откри скосени ръбове в ъглите на тавана и си помисли, че навярно камерите са монтирани там. Представи си как Ван Тиш, втренчен в екрана, чука по клавишите и преценява нейната изразителност и качества като платно. Упрекна се, че не се е досетила по-рано за скритите камери. Мнозина художници използваха това средство: Брентано, Хобър, Феручоли… Да бе знаела, да бе предполагала, Клара би направила усилие да даде всичко от себе си. Въпреки че, естествено, едва ли би имало смисъл, защото Херардо опропасти всичко. Ами ако Ван Тиш идваше, за да я отпрати? Ами ако й кажеше (ако изобщо се обърнеше към нея, а не към подчинените си, защото в края на краищата тя беше само материал): „Съжалявам, размислих, не си подходяща за тази картина?“

„Успокой се. Изчакай нещата да се случат“.

Херардо и Ул бяха в салона и прибираха боите. Клара изостави ескизната си поза и ги погледна.

— Тръгвате ли си? — запита тя на английски. Не й хареса, че може да остане в къщата и да чака великия гений сама.

— Не, не ни е разрешено, трябва да го посрещнем — рече Ул. — Само разчистваме, за да направим добро впечатление — добави той или поне Клара успя да преведе така думите му. Ул говореше на английски много бързо. — Трябва да го изчакаме, за да разберем дали ще продължим в същата насока или не. Майстора може да предпочете лично да се заеме със скицирането. Или пък… — на това място той изстреля откос от думи и Клара се обърка. — Всичко е възможно. Трябва да сме подготвени. Понякога… — той вдигна вежди и махна с ръка, като същевременно изпухтя, сякаш за да покаже, че Ван Тиш е непредсказуем и трябва да е готова за най-лошото. Клара не разбра какво има предвид, но се боеше от по-точно разяснение. — Ясно ли ти е?

— Да — излъга тя на английски в отговор.

— Спокойно — рече Ул на испански. — Всичко е наред.

„Връща ми лъжата на испански“, помисли си тя.

Сянката.

Точки, линии, многоъгълници, тела. И най-накрая сянката, подчертаваща контурите и придаваща обем на окончателната форма.

Когато очакваме пристигането на непознат човек, ние го виждаме пред себе просто като силует. Впоследствие започваме да го запълваме, да нанасяме чертите на лицето му, да го предугаждаме. Във всеки момент съзнаваме, че грешим, че истинският образ няма да е точно като нашия, но не можем да се освободим от предварителната си представа. Така той се превръща във фетиш, в опростено онагледяване на субекта, в чучело, с което можем да си играем. Заставаме пред него и преценяваме възможното си поведение. Какво трябва да кажа или да направя? Ще му харесам ли такъв, какъвто съм? Да се усмихна ли и да се държа любезно или напротив, да се запозная студено, подчертавайки разстоянието помежду ни? Клара вече бе обрисувала своя силует на Ван Тиш: представяше си го висок и слаб, мълчалив, с тежък поглед. Без да знае защо (навярно защото помнеше една-две такива снимки в някакво списание), му бе поставила още и очила с големи стъкла, които уголемяваха очите му. И, естествено, недостатъци, тъй като опасността от разочарование я ужасяваше. Ван Тиш сигурно беше грозен. Ван Тиш беше себелюбив. Ван Тиш беше неучтив. Ван Тиш беше груб. Даде си сметка, че у гений като него може да допуснат подобни „недостатъци“. Затова опита да добави други, не толкова допустими: глупав, недодялан или посредствен Ван Тиш. Последното, посредствен Ван Тиш, й се струваше най-непоносимото. Но си наложи да предположи и това. Ван Тиш, който говори и разсъждава като Хорхе (боже мой!), който я успокоява и когото тя може да изненада. Презрял Ван Тиш, редом с когото тя, на своите двайсет и четири години, ще изпитва превъзходство. Или Ван Тиш като Херардо, неумел и нечувствителен. Самонаказа се с всякакви такива образи на Ван Тиш, както самобичуващите се вярващи се наказват с власеницата. Използва въображаемите си представи като форма на разкаяние преди удовлетворението, което несъмнено щеше да изпита в присъствието на истинския Майстор.

Реши да посвети сутринта изцяло на очакването. Установи главната си квартира в кухнята, откъдето през прозореца можеше да следи какво става пред къщата. Предпочиташе да се отдаде на очакването, вместо като Херардо и Ул (двамата бяха излезли на приказки пред вратата) да се преструва, че не се случва нищо. По обед намери обогатен с витамини сок „Ароксен“, проби кутията със сламка и засмука. Халатът бе полуразтворен върху кръстосаните й бедра. Известно време обмисляше дали да не се „подготви“ по някакъв начин. Дали не беше по-добре да се съблече напълно? А ако нанесеше черти на лицето си или поне оцветеше очите или изрисуваше устните си, за да загатне усмивка? Но нали всъщност тя беше бял лист хартия? Не й ли се полагаше да бъде все още точно това? Реши, че най-уместно ще е да се въздържа да прави каквото и да било.

Слънцето се затъркаля по прозореца и докосна стъпалата й. Когато пропълзя нагоре до глезените, преминалата през имприматура кожа заблестя. На моменти я стряскаше шумът на мотор или ненадейното профучаване на кола по пътя. Сетне отново се възцаряваше покой.

Малко по-късно вратата на кухнята се отвори и влезе Херардо. Бе свалил жилетката и бицепсите му се показваха под фланелката без ръкави със знака на фондацията. Той нервно опипваше тюркоазния пропуск със снимката и името си на него. Отвори хладилника, после изглежда размисли, затвори го, без да извади нищо, и седна срещу нея на другия край на масата. „Горкото момче“, помисли с безкрайно състрадание Клара от висотата на своята лична нирвана.

— Виж какво, много съжалявам за постъпката си, да знаеш — рече Херардо след известно мълчание.

— Не, не, няма нищо, напротив — откликна незабавно тя. — Аз се държах като глупачка. Извинявай, че избухнах така.

Двамата седяха в профил един към друг и извъртаха вратове (Херардо наляво, тя надясно), за да се гледат, докато разговарят. Сетне всеки изслушваше отговора на другия с очи, вперени в прозореца, в отрязъка синьо небе и в сенките на облаците.

— Все пак исках да ти кажа да не се тревожиш. Ако Майстора ще се заяде с някого, то ще е с мен. Ти си платно и не си виновна за нищо, ясно ли е?

— Е, да не бъдем черногледи — отвърна тя. — Може би Ван Тиш ще дойде само да прегледа скицата. Остават две седмици, докато ме изложат.

— Да, сигурно си права. Притесняваш ли се?

— Малко.

Усмихнаха се едновременно и отново потънаха в мълчание.

— Аз съм го виждал бегло само един-два пъти — рече Херардо след малко. — Винаги отдалече.

— И никога не си разговарял с него?

— Никога. Наистина, не те лъжа. Майстора няма навика да разговаря с помощниците, това не е и нужно. Явният ръководител на фондацията е господин Fuschus-Galismus… Искам да кажа Джейкъб Стейн. Наричаме го така, защото постоянно повтаря тези думи… Та Стейн ни се обажда, вика ни, разговаря с нас, дава ни нареждания… Идеите осеняват Ван Тиш и той ги записва. Сътрудниците му ни ги предават, а ние, техническите помощници, се заемаме с изпълнението. Той е много особен. Но предполагам, че всички гении са особени. Биографията му ти е известна, нали?

— Да, чела съм нещичко.

В действителност Клара жадно бе погълнала всички биографии на художника до една и бе в течение на малкото известни сигурни данни за него.

— Не ти ли се струва, че животът му е като чудесна приказка? — запита Херардо. — Най-неочаквано на някакъв американски мултимилионер му скимва да му завещае цялото си богатство. Невероятно. — Той постави ръце зад тила и огледа пейзажа през прозореца. — Знаеш ли колко къщи има сега Ван Тиш? Около шест, и то не къщи, а дворци: замък в Шотландия, нещо като манастир на Корфу… И забележи — твърди се, че никога не влизал в тях.

— А за какво са му?

— Не знам. Трябва да му харесва да си ги има. Той живее в Еденбург, в замъка, където баща му е работил като реставратор. Хората, които са ходили там, разказват всякакви неща и човек не знае на какво да вярва. Разправят, например, че нямало никакви мебели и че Ван Тиш яде и спи на пода.

— Ама че измислици.

Херардо се готвеше да отвърне нещо, когато се чу шум. Пред оградата бе спряла камионетка. Сърцето на Клара силно запомпа кръв и тялото й се изопна. Но Херардо й отправи успокоителен жест.

— Не, не е той.

Все пак явно пристигналият бе познат на Херардо и Ул, защото Клара видя как двамата заедно отидоха до оградата. От камионетката излезе негър с барета и кожена жилетка. След него слязоха брадат възрастен човек и девойка с много дълга черна коса, и двамата загърнати в халати. Момичето бе ниско на ръст, а косите му се спускаха до глезените. Бяха боси и стъпалата им бяха изцапани с глина и червена боя или може би кръв. На шиите, китките и глезените им висяха оранжеви етикети. Изглеждаха уморени. Клара си спомни, че оранжевият цвят бележи моделите за предварителните ескизи, използвани за подготовка и рисуване на оригиналните скици. Негърът беше млад, строен, с къса брада, много подобна на Херардовата. По ботушите му имаше кал. Скоро след това всички се сбогуваха, негърът и уморените мръсни модели се качиха обратно в камионетката и си заминаха.

— Наш приятел, също assistant — обясни й Херардо, когато се върна в кухнята. — Работи в съседна вила с модели за ескизи. Отби се да ни донесе пресни новини. Изглежда са изтеглили изложбата на „Цветя“ от виенския „Музеумскартие“.

— Защо?

— Никой не дава ясно обяснение. От Консервацията твърдят, че платната се нуждаели от почивка и решили да съкратят престоя им, за да освободят изложбената зала за други творби. Но представяш ли си, приятелят ни казва, че вземат същите мерки и с „Чудовища“ в мюнхенската „Хаус дер Кунст“. Не знам какво става. Е, не ме гледай така, все пак работата по „Рембранд“ не е спряна — рече той.

Следобед Ван Тиш все още не даваше признаци на живот. Клара не издържаше повече. Напрежението я очовечаваше, накърняваше състоянието й на вещ и я превръщаше в човек, в изтормозено момиче, на което му идеше да си гризе ноктите. Отлично знаеше, че силното напрежение е опасно. Непременно трябваше да се отърве от този свой неприятел, тъй като художникът можеше да пристигне всеки момент, а тя трябваше да е на негово разположение, гъвкава и спокойна, готова да бъде използвана според неговите желания.

Реши да направи силови огъвания. Затвори се в спалнята, свали халата и легна по очи на пода с леко разтворени бедра. Опряна на дланите и върховете на пръстите на нозете, тя започна поредица тежки упражнения, като се извиваше и същевременно поемаше дълбоко въздух. Първоначално единственият резултат бе, че сърцето й започна да изтласква кръвта по-бързо. Но постепенно, докато напрягаше ръцете и прасците и натоварваше мускулите на крайниците — надолу, нагоре, надолу, нагоре — Клара най-сетне успя да забрави за себе си и за създалите се обстоятелства, завладяна от изнурителната мисъл, че е проста вещ, сечиво.

Измина известно време. Тя не забеляза, че някой е влязъл в стаята, докато той не застана едва ли не над главата й.

— Ей.

Клара рязко вдигна глава. Беше Херардо.

— Какво? — запита тя, разтреперана.

— Спокойно. Няма нищо ново. Само си помислих, че е по-добре да оцветим косата ти, та Майстора да ни каже дали одобрява тоналността.

Осъществиха начинанието в банята. Клара, увита в хавлиена кърпа, отпусна глава на облегалката на стола и протегна напред крака. Херардо й нахлупи качулка, напоена с боя в махагонов цвят и аерозолен фиксатор.

— Пеперудата излита от пашкула на какавидата — с тези думи той отстрани качулката и започна да нанася червения оцветител с облечени в ръкавици ръце. — Нали за това стана дума вчера, когато те попитах защо искаш да си шедьовър. Както ти казах, според мен отговорът ти е красив, но неверен. Знаеш ли, ти не си никаква гъсеница. Ти си много привлекателно момиче, макар че сега, със заличени черти след имприматурата, с напоена в червено коса, приличаш на недорисувана пластмасова кукла. Но под всичката пластмаса истинското произведение на изкуството си ти.

Клара мълчеше. Гледаше главата на Херардо, надвесена над нея наопаки.

— Затвори си очите… Ще те напръскам с фиксатора… Ето… — Тя усети росата, изстреляна в косата й. Херардо продължи: — Разбирам защо си ми сърдита, драга. Но ето какво ще ти кажа. Ако обстоятелствата от тази сутрин се повторят отново, ще постъпя по същия начин… Готов съм да стигна само до определено място. Не съм и никога няма да бъда велик майстор на човешки картини… А, сега цветът се получи добре… Чакай, не говори… Юстус е можел да стане майстор, но му липсва честолюбие. Но аз, ако някое момиче ми харесва, не съм способен да го плаша и да го мъча дори заради най-великата картина на света. В моите ръце цялата хипердрама се превръща… Знаеш ли в какво? В хиперкомедия. Признавам, че си падам смешник, още мама ми го казваше… Така… Сега трябва да изчакаме няколко минути…

Тя го слушаше безмълвно. Когато отново отвори очи, Херардо бе изчезнал от зрителното й поле. От тежкия мирис на фиксатора носът й се запуши. Тогава ръцете на Херардо се върнаха. Държаха малко бурканче с охра и тънка заострена четка.

— За мен всичко си има предел — рече той, докато топеше четката и я приближаваше към лицето на Клара. — Предел, приятелко, който изкуството никога не може да премине. Това са чувствата. Оттатък са хората. Отсам — изкуството. Нищо на света не може да заличи този предел. Той е непреодолим.

„Рисува ми вежди“, помисли тя. Скова се, искаше да го предупреди, че на Майстора може да не му се понрави да я види с черти на лицето, но замълча. Усещаше извивките на четката по челото си.

С много уверена и твърда ръка, Херардо завърши криволиците и насочи влажната четка към очите й. Тя ги затвори и усети милувката на птичка, трепкаща с крилца: появиха се нежните ресници на миглите — рамката на погледа й.

— Вярвам в изкуството, драга приятелко, но много повече държа на чувствата. Не мога да изменя на самия себе си. Хиляди пъти ще предпочета някоя съвсем обикновена картина, стига да не ме презира човек, когото ценя… Човек, когото съм започнал… да опознавам и уважавам… Сега не мърдай…

Вежди. Ситни капчици, изобразяващи тъмните мигли. Едва доловим рисунък по краищата на клепачите. Клара понечи да се обади, но Херардо я спря.

— Тихо, моля те. Художникът е на път да привърши творбата си.

Красива извивка от лявото ъгълче на устните й нагоре.

— Струва ми се, че светът не би бил толкова извратен, ако всички бяхме на едно мнение… Колко трудни са винаги устните… Защо ли формата им е толкова особена?… Сигурно заради изговорените лъжи.

Чертата се удължи надолу Клара имаше усещането, че птичката е кацнала на ръба на устните й.

— Харесваш ми — рече Херардо и отстъпи назад, за да я огледа от разстояние. — Определено ми харесваш. Много хубава ми се получи. Чакай, сега ще се видиш.

Той се пресегна към умивалника, взе малко кръгло огледалце и се приближи към нея.

— Готова?

Клара кимна утвърдително. Херардо държеше огледалото както свещеник носи в ръце реликва. Поднесе го пред лицето й.

Тя отвори очи.

От огледалото я гледаше лице.

Меки вълни под челото, овални ковчежета, съразмерни криви линни в охра. Тя вдигна внезапно появилите се вежди, удивена от новородения им израз на удивление. Примигна и прие ласката на пърхащите като врабченца мигли, обкръжили красноречивото изражение на очите й — очи, които никога не бяха замлъквали, а само временно бяха лишени от излаз навън; преливащи от светлина, сега те отново възвръщаха силата си. Засмя се и повдигна крайчетата на устните си, за да открие, че доскорошният прорез в лицето й никога, никога не би могъл да бъде усмивка; усмивка бе тъкмо нарисуваното от Херардо, тъкмо това — съвкупност от готови да се обтегнат форми, обем с очертания на устни, тръпнещи в порива си за движение, докато очите, спускайки клепки, говорят, говорят… Колко прекрасно бе да има отново черти на лицето.

Херардо придържаше огледалото, поднесло й това лице като най-скъп дар.

— Най-сетне те виждам да се усмихваш — рече той сериозно. — Доста трудно го постигнах, драга. Но ето че вече ми се усмихваш.

Клара бе впечатлена от сериозния му тон. Струваше й се, че от самото начало не го бе оценила правилно и сега го вижда за първи път. Херардо таеше в себе си нещо много по-мъдро и зряло от самия него и от думите му. За миг й мина през ум, че и неговото лице е нарисувано, очертано като нейното, макар и със смътни сенки. Видението бе мимолетно, но за кратко й се стори, че тайната на живота се състои тъкмо в способността ни да прекрачим отвъд рисунъка на лицата и да се докоснем до хората зад тях.

Не знаеше колко време е седяла така пред огледалото в Херардовите ръце, гледайки в отражението, гледайки себе си. После отново чу гласа му. Огледалото вече го нямаше, а Херардо се бе привел над нея със сгърчено лице, много изплашен.

— Клара… Клара… той е вече тук… Чух колата му… Слушай ме… Изпълнявай всичко, каквото ти нареди… Не оспорвай начина му на работа, разбра ли? Преди всичко, най-важното от всичко — недей да спориш с него. И не се изненадвай, каквото и да поиска от теб… Той е много особен човек… Обича да стъписва платната… Внимавай с него. Много внимавай.

В този миг чуха Ул да ги вика. Възбудени думи на холандски, трясък на врати. Изтичаха в салона, но там нямаше никого. Входната врата бе отворена и от преддверието се чуваше говор. Приближиха се и Клара спря като закована.

Ул разговаряше с някакъв мъж, застанал в гръб. Следобедното слънце очертаваше силуета му срещу светлината — строга, черна сянка.

Ул видя Клара и й кимна. Бе силно пребледнял.

— Да те запозная… Да те запозная с господин Бруно ван Тиш — рече той.

Мъжът бавно се обърна към нея.

[1] Вила (англ.). — Б.пр. ↑

[2] Старши (англ.). — Б.пр. ↑

[3] Кръгът на „Чудовищата“ (англ.). — Б.пр. ↑

[4] Предмет, дело (лат.). — Б.пр. ↑

[5] Зрителна измама (фр.). — Б.пр. ↑

Трета стъпка
Завършекът на картината

Сега следва да се откроят образите, да им се придаде облик, индивидуалност. Едва когато образите са цялостно представени, ще можем да кажем, че картината е достигнала своя завършек.

Трактат по хипердраматична живопис

Бруно ван Тиш

— Въпросът е… дали можете да накарате думите да означават толкова различни неща.

— Въпросът е… да си майстор. Това е всичко.

Луис Карол

Героят зад бюрото е зрял и снажен мъж. Облечен е в безупречен тъмносин костюм, а на горното джобче на сакото му е окачен червен пропуск. Седнал е в средата на бюро с чупка под тъп ъгъл, с три снимки в рамка в единия край. Светлината от двата високи прозореца зад гърба му пада върху доста изявената плешивина на темето му, обкръжена от побелели коси. Чертите му издават известно благородство: гълъбови очи, орлов нос, тънки устни, бръчки на неумолимо, но достойно застаряване. Струва ни се изцяло съсредоточен в това, което му говорят, но при по-внимателно вглеждане, бихме могли да стигнем и до заключението, че интересът му е по-скоро привиден. Умората и тревогата не му позволяват да вникне в изреченото и затова слуша с половин ухо. Измъчва го главоболие. На всичко отгоре е понеделник. Понеделник, 3 юли 2006 г.

— Какво ти е, Лотар? Къде се отнесе?

Алфред ван Хоор (именно той зададе въпросите) и сътрудничката му Рита ван Дорн го гледаха с широко отворени очи. В момента разискваха (или бяха разисквали преди Бош да изпадне в унес) как да разположат тайни агенти от охраната сред журналистите, поканени за откриването на колекция „Рембранд“ на 13 юли. Ван Хоор настояваше за допълнителни подкрепления при „Яков се бори с ангела“ — единствената творба от изложбата, която щеше да бъде представена същия ден. Според него двама агенти — по един от всяка страна, — нямаше да бъдат достатъчни, за да попречат на някого от първия ред да скочи на подиума с хладно оръжие в ръка и да нарани Паула Кирхер или Йохан ван Ален — двете платна, от които се състоеше „Яков“. И настояваше за още двама, като подкрепление в централната част, защото нападението от тази позиция не би могло да бъде осуетено навреме откъм ъглите. Следваха опасностите от по-далечно разстояние. Той показа на Лотар компютърна симулация, в която въображаем терорист замерваше картината с предмет от коя да е точка на залата. Младият Ван Хоор обожаваше симулациите и сам ги създаваше. Беше ги усвоил по време на работата си като координатор по сигурността на изложби в Близкия Изток. Бош си мислеше, че Ван Хоор с удоволствие би се изявявал като режисьор в киното: разхождаше компютърните фигури от единия до другия край на екрана, сякаш бяха актьори, обличаше ги и ги движеше като живи хора. Именно симулацията го бе накарала да се разсее. Не можеше да понася тия рисувани филмчета.

— Май съм прекалено уморен — подхвърли той вместо извинение и забарабани с пръсти по бюрото. — Но предложенията ти ми се струват много интересни, Алфред.

Луничките по младежкото лице на Ван Хоор станаха алени.

— Радвам се — каза той. — Разсъждавам по най-простия начин: ако възложим на „Визуална охрана“ наблюдението на гостите, никой няма да посмее да си мръдне и пръста. Кой терорист не би се отдалечил при първа възможност от агент на „Визуална охрана“? Предлагам неколцина от нашите хора да съставят нов екип, който съм нарекъл „Тайна визуална охрана“. Ще бъдат цивилни, без опознавателни знаци и ще изпращат сигнали за тревога на звеното за спешна намеса…

„Яков се бори с ангела“ беше първият оригинал от колекцията „Рембранд“, който щеше да бъде показан пред публика. Следователно нито една предпазна мярка не беше излишна. Никой не беше виждал още творбата, но се знаеше, че образите са Паула Кирхер „Ангелът“ и Йохан ван Ален „Яков“ и че е вдъхновена от едноименното маслено платно на Рембранд. Облеклото им щеше да бъде оскъдно, а телата — оценени на милиарди и подписани собственоръчно от Ван Тиш — щяха да бъдат изложени на опасност цели четири часа по време на тържественото представяне. Отделите за сигурност и консервация бяха силно обезпокоени в това отношение.

— Питам се — обади се Рита — защо да не превърнем половината от „Визуална охрана“ в звено за спешна намеса в случай на извънредна заплаха?

Бош понечи да каже нещо, но Ван Хоор го изпревари.

— Опираме до вечния въпрос, Рита. Групата за визуална охрана не действа под прикритие и следователно официално е част от персонала на фондацията. Това означава, че хората трябва да са в съответните униформи. Но под костюма на дизайнерката Нели Сигел мъжете трудно биха прикрили бронирана жилетка. А жените, естествено, не биха могли да носят такава. Нито дори електрошокови гривни.

— Облеклото на агентите не би трябвало да се отразява на сигурността на творбите — възропта Рита.

Бош затвори очи: дали пък така нямаше да престане и да чува? Сега от всичко най-малко му се искаше двамата му сътрудниците да се впуснат в спор. Главата му направо се пръскаше.

— За фондацията външният вид е не по-малко важен от сигурността, Рита — настояваше Ван Хоор, който за разлика от Бош, държеше да поспори. — Няма начин. Ако се налага десетина души да стоят на пост в някой ъгъл, те следва да бъдат много представителни. Дори с еднакъв цвят на косата по възможност. „Симетрия, fuschus, симетрия“ — добави той, имитирайки сравнително добре превзетия тон на Стейн.

В този миг влезе Ники. За Бош появата й беше като глътка чист въздух.

— Алфред, Рита, боя се, че се налага да прекъсна приятния ви разговор. Търся отговор за един въпрос на екипа за издирване.

— Както кажеш — съгласи се Ван Хоор с видимо разочарование. — Но трябва да поговорим и за мерките за идентификация.

— После, после — прекъсна го Бош. — Обещах на Беноа да обядвам с него, но — чуйте ме всички — преди обеда ще ми останат няколко минути, през които ще бъда напълно свободен. Невероятно, нали? Ще бъда изцяло на ваше разположение.

Рита и Алфред се надигнаха с усмивка.

— Всичко е под контрол, Лотар — каза му съчувствено Рита преди да излезе. — Не се тревожи.

— Ще се опитам да мисля позитивно — отвърна Бош и с изненада установи, че по същия начин отговаряше някога на Хендрике, за да пресече упреците й.

Когато вратата се затвори, той стисна главата си с две ръце и започна бавно да изпуска въздуха от дробовете си. Ники седеше срещу него — ъгълът на бюрото сякаш се прицелваше в тялото й — и го наблюдаваше със задоволство. Тази сутрин беше облечена в яркожълт костюм с тесни панталони в тон с лимоновия нюанс на великолепната й коса. Бялата слушалка върху главата й приличаше на диадема.

— Можех да дойда и по-рано — каза Ники, — но трябваше да се пооправя, защото с Крис и Анита прекарахме нощта пред компютрите. Тази сутрин имаше какво да се желае от вида ми на служителка във фондацията.

— Ясно. Фасадата преди всичко — засмя се Бош в отговор на нейната сияйна усмивка. — Казвай ми само добри новини, моля те.

Тя започна с обясненията още докато му подаваше документите.

— Сходни морфологични белези, голям опит в изработването на портрети и протези от серу. Всичките са имали транссексуални изяви в андрогенни или разнополови образи. Не ни е известно къде се намират: не успяхме да установим връзка с тях дори чрез художници или предишни собственици.

Бош разглеждаше книжата, които Ники бе разгърнала върху бюрото му.

— Тук има почти трийсет души. Не можете ли да стесните малко кръга?

Ники поклати отрицателно глава.

— В петък списъкът обхващаше над четиристотин хиляди лица, Лотар. В събота и неделя успяхме да ограничим периметъра: пет хиляди, двеста и петдесет… Вчера следобед Анита подскочи до небето, когато ги сведохме до четирийсет и двама. Призори ни се отдаде да изключим с абсолютна сигурност още петнайсет. Това е най-доброто ни постижение.

— Ще ти кажа какво ще направим… Ще ти кажа какво ще направим…

— Ще изпием по няколко аспирина — усмихна се Ники.

— Да, добра идея като за начало.

Трябваше да бъде предпазлив. Ники и нейният екип не се числяха към кризисния щаб, както високопарно бе наречен комитетът от „Оберлунд“, и следователно не знаеха нищо за Художника и унищожаването на картините. Беше им казано само, че под дърво и камък се издирва лице с определени морфологични белези, което умее да работи със серубластин. От друга страна, да ги държи настрана от разследването беше пълно безумие. „Теа няма да успее да проследи сама оставащите двайсет и седем души“, помисли си Бош.

— Един човек не изчезва в небитието, дори да е безполово украшение — додаде той. — Търсете навсякъде: роднини, приятели, последни собственици…

— Точно това правим, Лотар. Без успех.

— Ако се налага, използвай и екипа на Ромберг. Те разполагат с оперативна възможност за придвижване от място на място.

— Можем да ги търсим и цяла година със същия успех — сопна се Ники и Бош си каза, че умората я прави раздразнителна. — Не е изключено да са мъртви или да са постъпили в болница под друго име. Или да са си сменили професията, знае ли човек? Няма да успеем да ги открием. Защо не уведомим Европол? Полицията разполага с повече възможности.

„Защото «Рип ван Уинкъл» ще научи — мислено отговори Бош. — А след «Рип ван Уинкъл» и Художника“. Двамата с Уд бяха решили да не прибягват до „Рип ван Уинкъл“, освен в краен случай. Те допускаха, че съучастникът на Художника е член на кризисния щаб, а при това положение каквото и да предприемеше системата, престъпникът щеше да остане недосегаем. Напрегна се да съчини правдоподобен предлог.

— Полицията не издирва никого без предварително подадена жалба, Ники. Дори ако някой близък съобщи за изчезването на определено платно, полицейските служби следват свой ритъм на работа. Трябва да се справим сами.

В очите на Ники се четеше съмнение. Бош си даде сметка, че тя е прекалено умна, за да не отчете несъстоятелността на подобен довод, защото, ако фондацията поискаше, Европол би заиграл и кючек, независимо дали има или няма предварително подадена жалба.

— Добре — съгласи се Ники след кратко мълчание. — Ще използвам екипа на Ромберг. Ще си поделим работата.

— Благодаря — отвърна искрено Бош. „Ники, ти си много по-интелигентна, отколкото предполагах“, рече си той с възхищение.

Интерфонът избръмча и се разнесе гласът на операторката.

— Господин Бош, на трета линия е господин Беноа, но помоли сама да ви попитам дали сте много зает. А на втора чака брат ви.

„Роланд“ — сепна се Бош. Не се сдържа и хвърли бърз поглед към снимката на Даниел. Момиченцето му се усмихваше закачливо. „За Бога, Роланд, най-сетне“.

— Кажи на Беноа… Какво иска да знае?

Беноа настояваше за потвърждение дали ще обядват днес заедно в кабинета му. Бош каза „да“ с раздразнение.

— Брат ми да не затваря — добави той и се обърна към Ники: — Провери за успоредни адреси. Няма да зачеркваме никого, преди да се убедим, че е мъртъв, продаден или в момента се предлага на търг.

— Слушам. И не забравяй за аспирина.

— И да искам няма да мога. Благодаря ти, Ники.

Бош затвори очи, когато усмивката й грейна. Искаше да съхрани този последен неин образ в съзнанието си преди Ники да напусне кабинета. Когато остана сам, грабна една от безжичните слушалки и натисна бутона за линия две.

— Роланд?

— Здравей, Лотар.

Представяше си го как му говори от кабинета си под оная ужасяваща холография на човешко гърло, окачена на стената. Бош продължаваше да се пита какво се бе случило със семейство Бош. Една от големите световни загадки щеше да бъде разбулена, когато някой успееше да изясни защо, след като баща му бе работил като адвокат в компания за производство на цигари, майка му като учителка по история, той самият като полицай и после като началник по сигурността в частна фирма за произведения на изкуството, брат му се бе захванал да лекува ушите, носовете и гърлата на хората. Не биваше да пропуска и малката Даниел, която се стремеше да стане… По-точно вече беше станала…

— Роланд, от няколко дни се опитвам да се свържа с теб…

— Знам, знам — долетя до него смехът на брат му. — Бях на конгрес в Швеция, а Хана замина за Париж. Предполагам, че ме търсиш заради Ниел. Явно вече си научил… С една дума, погодихме ти лош номер, за което съжаляваме. Но трябва да ни разбереш: Стейн изрично ни забрани да споделяме с теб каквото и да било. За да не се питаш къде е племенницата ти, се наложи да те излъжем, че е постъпила в пансион. Но не мисли, че ти си единственият измамен. Аз самият научих преди по-малко от два месеца… Идеята да представим Ниел на господин Стейн беше на Хана. И Ван Тиш незабавно я прие като образ за някой от своите оригинали! Всичко протече в пълна тайна. Дори ни увериха, че ако Даниел не била малолетна, нямало и да ни съобщят.

— Разбирам, Роланд, не се безпокой.

— Господи, направо не е за вярване. Ти сигурно си по-наясно от мен по тия въпроси. Те са я… Как му казваха? Подложили са я на имприматура, заличили са веждите й… Отначало не ни позволяваха да я видим… После ни заведоха в Старото ателие и ни разрешиха да я разгледаме през огледално стъкло. На врата, ръката и крака й висяха етикети. Стори ми се… Стори ни се изключително красива. Мисля, че трябва да се гордеем, Лотар. Но знаеш ли кое най-много я радва? Че собственият й чичо ще я охранява!

Отново същият далечен смях. Бош затвори очи и отдръпна слушалката от ухото си. Изпитваше бясно желание да строши нещо. Но не посмя да фрасне телефона на Роланд.

— Пази я добре, чичо Лотар. Тя е много ценна творба. Можеш ли да си представиш…? Не, едва ли би могъл. Миналата седмица ни съобщиха началната й цена. Знаеш ли какво си помислих, като чух колко ще струва нашата дъщеря? Помислих си защо, по дяволите, се залових с лекарската професия, вместо да стана произведение на изкуството?… Загубили сме си времето, Лотар, помни ми думата! Не е за вярване! На десет години Ниел ще получава повече пари, отколкото ние с теб не сме и мечтали да спечелим за цял живот! Питам се какво би казал татко за това? Мисля, че би ни разбрал. В края на краищата той винаги много държеше на ценностите, нали? Помниш ли думите му? „Възможно най-доброто с наличните средства…“

Последва мълчание. Бош гледаше втренчено портрета на Даниел.

— Лотар — обади се брат му.

— Да, Роланд.

— Какво ти е?

„И още питаш, глупако. Позволил си на дъщеря си да се превърне в картина. Дал си разрешение Даниел да се покаже на тая изложба. Ще ми се да те разкъсам“.

— Нищо особено — продума. — Исках да чуя как сте.

— Безкрайно напрегнати. Покрай историята с Ниел, Хана се мята напред-назад като тигрица. Логично. Не всеки ден десетгодишната ти дъщеря се превръща в безсмъртно произведение на изкуството. Разбрах, че в края на другата седмица Ван Тиш лично ще татуира бедрото й. Ще я боли ли?

— Не повече от твоите операции на сливиците — пошегува се насила Бош. — Тогава събра смелост да каже това, което бе длъжен да каже. — Роланд, питах се…

Беше пред очите му. Виждаше я полегнала в малката къща в Шевенинген, където сенките от листата на ябълката рисуваха плетеници по тялото й. Виждаше я да се припича на слънце или да говори, почесвайки едното си стъпало. Виждаше я по Коледа, с пуловер с обърната яка, с разпилени по раменете златисти къдрици и омазана с торта уста. Та тя беше дете. Десетгодишно момиченце. Но тук не ставаше дума за почти непоносимата вероятност да стане картина. Нито за ужасяващата възможност да я зърне гола и неподвижна в дома на някой колекционер. Всичко това би било потискащо, но и през ум нямаше да му мине да възразява: в крайна сметка не той беше нейният баща.

Ставаше дума за Художника. Брат му нямаше ни най-малка представа за тази заплаха.

„Бъди внимателен. Не му позволявай да подразбере, че Даниел е изложена на опасност“.

— Питах се, Роланд… — помъчи се да придаде нехайна нотка на гласа си Бош. — Но това да си остане между нас… Та, питах се дали няма да е по-добре да поставим копие вместо Ниел.

— Копие ли?

— Да, ще ти обясня. Когато моделът е малолетен, родителите или законните попечители винаги имат последната дума…

— Ние сме подписали договор, Лотар.

— Знам, няма значение. Остави ме да се доизкажа. Ниел ще продължи да бъде оригиналният модел на творбата с всички преимущества, но за един сезон друго момиче ще заеме мястото й. Това се нарича копие.

— Друго момиче ли?

— Ценните картини почти винаги имат заместници, Роланд. Физическата прилика не е важна: има вещества, с които всичко се заличава, както знаеш. Ниел ще си остане оригиналът, а когато някой я купи, ще се погрижим тя да се показва в дома на купувача. Тази мярка обаче ще избегне участието й в изложбата. Изложбите са винаги сложна работа. Много публика, дълъг работен ден…

Учудваше се сам на себе си, на способността си да бъде такъв ужасен лицемер. Но най-вече го тревожеше мисълта за пълната му липса на съчувствие към момичето, което би заместило Ниел. Планът беше зловещ, признаваше си го вътрешно, но се налагаше да избира между своята племенница и непознато дете. Хора като Хендрике биха предпочели откровеността, биха заявили ясно за какво става дума или биха приели Даниел да се подложи на опасността, само че той не беше толкова съвършен, колкото Хендрике. Той беше прост човек. А за простите хора, според разбиранията на Бош, беше присъщо да се държат така, да увъртат по този долен начин. През целия си живот бе предпочитал мълчанието пред словоизлиянията и сега нямаше да направи изключение.

— Искаш да кажеш, че ние, като родители, имаме право да оттеглим Даниел от творбата и да настояваме да поставят заместничка на нейно място? — запита Роланд след кратка пауза.

— Точно така.

— А защо би трябвало да постъпим така?

— Нали ти обясних? Изложбата ще бъде прекалено уморителна за нея.

— Но тя се подготвя почти три месеца, Лотар. Нарисували са я тайно в някаква вила на юг от Амстердам и не…

— Казвам ти го от опит. Изложби от подобен мащаб са много напрегнати…

— Хайде стига, Лотар. — Изведнъж гласът на брат му стана насмешлив. — Няма нищо лошо в това, което ще направи Ниел. За да успокоя малко калвинистката ти съвест, ще ти кажа, че тя дори няма да се показва гола. Още не знаем името на творбата, нито какъв образ ще представя, но в договора, който подписахме, пишеше черно на бяло, че няма да бъде гола. По време на пробите се разсъблича напълно, разбира се, но това също беше отбелязано в договора…

— Слушай, Роланд. — Бош се опитваше да запази самообладание. Той стискаше слушалката с едната ръка, а с другата масажираше силно слепоочието си. — Въпросът не е в това как ще се показва Ниел, нито дали е достатъчно подготвена. Въпросът е, че изложбата ще бъде много уморителна. Ако ти се съгласиш, друго момиче може да застане вместо нея в Тунела. Да се показва копие вместо оригинала е доста честа практика при много изложби…

Последва мълчание. На Бош почти му се прииска да се помоли. Когато Роланд отново заговори, гласът му беше различен: по-сериозен, по-рязък.

— Никога не бих погодил такъв номер на Ниел, Лотар. Тя е безкрайно щастлива. Когато си помисля за нея и за невероятната възможност, която й се предоставя, всеки път ме побиват тръпки и ме втриса. Знаеш ли какво ни каза Стейн? Че никога не е виждал толкова младо и същевременно толкова професионално платно… И добави, че с времето дъщеря ни може да се превърне във втора Анек Холех!… Представяш ли си нашата Ниел като бъдещата Анек Холех? Можеш ли да си я представиш?

Светът около Бош беше изчезнал. Съществуваше само този възбуден глас, който дращеше с думи ухото му.

— Откровено казано, много ми беше трудно да свикна да гледам на дъщеря си по този начин, повярвай, но сега вече съм напълно наясно по въпроса. И Хана е на същото мнение. Ние искаме Ниел да се показва и хората да й се възхищават. Мисля, че това е неизказаната мечта на всеки родител. Съзнавам, че ще й бъде трудно, но няма да е по-трудно от участие във филм или в театрална постановка, нали? Ще се учудиш, ако разбереш колко много деца днес са прочути картини… Лотар?… Чуваш ли ме?…

— Да — отвърна Бош. — Чувам те.

В гласа на Роланд за първи път се прокрадна колебание.

— Има ли нещо нередно, което премълчаваш, Лотар?

„Десет разреза, осем от които на кръст. Костите са се разхвърчали като трески, а вътрешностите са станали на прах, на пепел от цигара. Това според теб редно ли е, Роланд? Как ще постъпиш, ако ти разкажа за смахнатия, на име Художника?“

— Не, Роланд, няма нищо нередно. Мисля, че изложбата ще мине чудесно и че Даниел ще бъде прекрасна. Сбогом.

Той затвори телефона, изправи се и отиде до прозореца. Златисто и жарко, слънцето се носеше над ниските сгради и зелената шир на Вонделпарк. Дойде му на ум, че последната метеорологична прогноза вещаеше лошо време за дните около откриването. Дали пък Господ нямаше да изпрати потоп, който да залее проклетите завеси и „Рембранд“ да се отмени?

Ала съзнаваше, че няма да извади чак такъв късмет: историята бе доказала, че Бог закриля изкуствата.

Беноа обичаше да създава понякога впечатлението, че няма тайни от своите картини. В тапицирания му с кадифе кабинет на седмия етаж на Новото ателие имаше осем такива, като поне две от тях бяха достатъчно ценни, така че директорът на отдел „Консервация“ да им засвидетелства при всеки удобен случай повече уважение, отколкото на обикновените хора. Това означаваше, разбира се, и да ги оставя без наушници, когато разговаряше с гостите си.

Кабинетът беше тих и удобен, претъпкан със сини възглавници. Светлината хвърляше ярки отблясъци по раменете на нежното, едва четиринайсетгодишна маслена картина на Филип Бренан, поставено зад Беноа. Бош го забеляза да примигва от време на време. От тавана, в стъклена кутия с отвори за дишане, висеше авторско копие на „Клаустрофилия 17“ от Бунхер. Зад гърба на Бош Пепелник на Ян Ман бе прегърнал крака и крепеше блюдото върху задника си. На прозореца великолепното тяло на русокоса Завеса от Шобер очакваше, в балетна поза, заповед за спускане. Обедът бе поднесен с леки, котешки и уханни стъпки от два прибора на Локхед, момиче и момче. Масата беше дело на Патрис Флемар: правоъгълна дъска, подпряна върху гърба на обръсната фигура в мангановосиньо, която на свой ред се облягаше на друга подобна. Китките на всяка от тях бяха завързани за глезените на съседната. По-ниската беше момиче. Бош предполагаше, че и по-високата е от същия пол, но нямаше как да провери.

Обедът, всъщност, се оказа малко пиршество. Беноа не се лишаваше от нищо: супа от змиорка с копър и кълбета водорасли, еленски бут с индийско орехче върху лозови листа със салата от билки и цикория, а десертът приличаше на следа от току-що извършено престъпление: мус от боровинки и малини върху кисело мляко. Всичко беше приготвено от фирмата за кетъринг, на която бе поверено ежедневното обслужване на Ателието. Преди и след яденето Беноа изпълни ритуала с лекарствата. Изгълта общо шест червено-бели капсули и четири изумрудени таблетки. Оплакваше се от язва, твърдеше, че не можел да си позволи нито едно от поднесените блюда и че, за да си ги позволи, трябвало да пие лекарства. Въпреки това опита шаблито и лафита, които произведенията на Локхед поставиха с изящни движения върху Масата. Виното потрепваше от нейното леко дихание. Бош почти не хапна и не пи. Атмосферата в кабинета го потискаше.

Говориха за всичко, за което можеха да си говорят на висок глас в присъствието на още дванайсетината души в стаята, освен тях (макар тишината да навеждаше на мисълта, че са сами): за „Рембранд“ и за пререканията с кмета на Амстердам по повод монтажа на конструкцията от завеси на „Музеумплейн“; за гостите, които щяха да присъстват на официалното откриване; за все по-голямата вероятност холандското кралско семейство да посети Тунела преди церемонията.

Когато разговорът замря, Беноа протегна ръка към извития задник на Пепелника, взе цигарите и запалката от голямото позлатено блюдо, закрепено върху задните му части. Пепелникът очевидно беше мъж и бе оцветен в матово тюркоазносиньо, с черни надлъжни черти от горе до долу по депилираните му крака.

— Да минем в другия салон — каза Беноа. — Димът не е полезен за картините и украшенията.

„Ти си ненадминат лицемер, деденце Пол“, помисли си Бош. Той не се съмняваше, че Беноа е предвиждал още отначало този втори разговор на четири очи, ала държеше творбите му да останат с доброто впечатление, че го прави, за да ги опази от дима.

Двамата се отправиха към съседната стая. Едва затворил тежката дъбова врата, Беноа поде почти без преход:

— Положението е доста напечено, Лотар. Тази сутрин имах среща със Саския Стофелс и Джейкъб Стейн. Американците са решили да ударят спирачка. Финансирането на новия сезон е прекратено. Историята с Художника ги притеснява, освен това са много недоволни от масовото изтегляне на платна на Ван Тиш. Опитахме се да им излезем с номера, че Художника е европейски проблем, местен безумец, така да се каже. Обяснихме им, че не може и дума да става за износ, че той действа в Европа и само в Европа. Те обаче отговарят: „Добре, чудесно, но хванахте ли го?“

После угаси цигарата си в металния пепелник — той вече беше съвсем обикновен: Беноа харчеше пари само, ако украшенията бяха от плът и кръв. Докато говореше, измъкна малък аерозол от вътрешния джоб на безупречното си сако от „Савил Роу“.

— Нямаш представа колко скъпо струва издръжката на подобно предприятие, Лотар! Отида ли на финансово съвещание при Стофелс, всеки път ми се случва едно и също: получавам световъртеж. Печалбите ни са огромни, но ямата е бездънна. Освен това, както каза Стейн тази сутрин, преди ние бяхме първите. А сега… Боже мой.

Беноа отвори уста, насочи малкия аерозол към гърлото си и натисна два пъти. Раздруса яростно флакона и натисна още веднъж.

— През 1998 г., когато се появи „Арт Ентърпрайзис“, не им давахме и две години живот, помниш ли? А сега е начело по продажби в Америка и държи монопола върху апетитния сектор от колекционери в Калифорния. Тази сутрин Стофелс ни уведоми, че и японците били по-напред. Ако щеш вярвай, но приходите на „Суке“ за 2005 година надвишават с близо петстотин милиона долара тези на фондацията и на „Арт Ентърпрайзис“ взети заедно. И знаеш ли от какво?

— От украшения — отговори Бош.

Беноа кимна в знак на съгласие.

— Успяха да ни нанесат решаващ удар, включително в Европа. Засега няма нищо, чуй ме добре, нищо по-добро от японските живи предмети за украса. А най-лошото е, че европейските майстори поверяват на японците разпространението на произведенията си. Великолепната Завеса в моя кабинет… Видя ли каква съвършена фигура?… Е, тя е от Шобер, австрийски занаятчия, обаче я разпространява „Суке“. Това е положението… Колкото и да ти е чудно, ще ми се Художника да се окаже от „Суке“, честна дума. Връзката на тоя мръсен психопат със „Суке“ би била идеална възможност да хвърлим сянката на съмнението върху тях… Но надали ще ни провърви чак толкова.

Беноа прибра аерозола и приближи длан до устата си. Духна в нея и помириса дъха си. Бош не успя да разбере дали е недоволен от резултата или отново го бе свила язвата. После седна и замълча за миг.

— Лоши времена за изкуството, Лотар, лоши времена. Представата за самотния и гениален творец продължава да се котира, независимо от Художника. Ван Тиш се превърна в мит, като Пикасо, а митовете умират още преди да се преселят в отвъдното: на тях вече не им е нужно да рисуват, за да продават произведенията си, достатъчно е да подпишат глезена, бедрото или задника на картината. Произведенията им се продават като топъл хляб и, следователно, те са по-важните. А това означава смърт за твореца. Но такава е съдбата на днешното изкуство, неизбежната му цел: смъртта на твореца. Връщаме се към предренесансовите времена, когато живописците и ваятелите били смятани едва ли не за сръчни занаятчии. Тогава изниква въпросът… След като творците престанат да бъдат полезни за изкуството, но са незаменими за търговията, какво ще правим с тях?

Беноа имаше навика да задава въпроси без да чака определен отговор. Бош знаеше това и си замълча, за да му даде възможност да продължи.

— Тази сутрин Стейн подхвърли нещо любопитно: когато Ван Тиш изчезне, ще ни се наложи да нарисуваме друг като него. Изкуството трябва само да създава творците си, Лотар: не за да бъде изкуство, защото то вече не се нуждае от тях, а за да печели пари. Днес всяко нещо може да се превърне в произведение на изкуството, но само една личност ще успее да стане толкова ценна, колкото е Ван Тиш. Така че ще трябва да се потрудим, за да нарисуваме друг Ван Тиш, да го измъкнем от небитието, да му придадем подходяща окраска и да му помогнем да блесне пред света. Как го каза Стейн?… Чакай да си припомня точните му думи… Запаметих ги, защото ми се сториха… А, да. „Ще трябва да създадем друг гений, който да насочва по същия начин слепите стъпки на човечеството, та богатите да продължат да полагат съкровищата си в нозете му“… Много ми допадна, fuschus. — Беноа спря за миг и сбърчи вежди. — Но няма да е лесно, нали? Винаги е било по-лесно да се създаде Сикстинската капела, отколкото Микеланджело, не съм ли прав?

Бош се съгласи без особен интерес.

— Как върви нашето разследване, Бош? — попита внезапно Беноа.

Бош умееше да предусеща кога е дошъл редът на въпросите, изискващи отговор.

— Забуксува. Чакаме докладите на „Рип ван Уинкъл“.

„Не се доверявай на никого — беше го предупредила Уд. — Кажи им, че стоим и изчакваме. Отсега нататък ще трябва да играем сами“.

— А къде е Ейприл?

— Замина спешно за Лондон. Състоянието на баща й се е влошило.

Това беше истина: Уд трябваше да отлети за Лондон в края на седмицата заради здравословното състояние на баща си. Но тя бе казала на Бош, че ще продължи работа и оттам. Никой, дори той, не знаеше в какво се състои тази работа, но беше убеден, че госпожица Уд е замислила свой план за контранападение. Бош имаше доверие в този план.

Той се сбогува с Беноа при първа възможност. Трябваше да си почине малко. На вратата директорът на отдел „Консервация“ го спря с ръка, докато отново пръскаше гърлото си с аерозола срещу лош дъх.

— Ако можеш, загрей малко задниците на хората от ВХД. Готвят се за тържества през седмицата на откриването. Според полицията ще пристигнат близо пет хиляди души от различни страни. Това би било чудесно.

ВХД беше една от международните организации, които най-остро се противопоставяха на хипердраматичното изкуство. Нейната основателка и ръководителка, журналистката Памела О’Конър, обвиняваше творци като Ван Тиш и Стейн в потъпкване на човешките права, детска порнография, търговия с бели робини и унижаване на женската личност. Оплакванията й намираха почва и разобличителните й писания се продаваха добре, но нито едно съдилище не й обръщаше особено внимание.

— Едва ли ще хвърлят бомбички, Пол, — отбеляза Бош. Хората на Памела О’Конър се уморяват дори от писането на плакати.

— Знам, но ми се ще да ги поразбудиш, Лотар. Нуждаем се от малко шум. При тази изложба всичко работи против нас, като се започне от името. Кой, по дяволите, се интересува днес от Рембранд, освен четирима или петима надути познавачи на старите майстори? Кой ще вземе да харчи пари, за да присъства на честване на Рембранд? Хората ще дойдат, за да видят какво е направил Ван Тиш от Рембранд, а това не е същото. Очакваме много посетители, но ни трябват двойно и дори още повече. Опашките трябва да стигнат до „Лийдсеплейн“. Едно спречкване между членове на ВХД и нашите екипи за охрана ще ни направи добра услуга… Неколцина журналисти, разположени на подходящо място, снимки, новини… Всъщност групировки като ВХД са твърде полезни. Стейн предложи дори да ги финансираме тайно, можеш ли да повярваш?

Бош напълно го вярваше.

— Направи всичко възможно, за да нажежиш обстановката — смигна му Беноа.

— Ще се опитам да мисля позитивно — отвърна Бош.

Тръгна си без да отвори дума пред Беноа за това, което най-много го тревожеше — участието на Даниел в изложбата.

Младата жена до дървото е само по халат: къс и бял, пристегнат на кръста, неподходящ за излизане на улицата или за да седи спокойно на открито. Други особености във външния й вид обаче привличат повече нашето внимание. Някой й е нарисувал, например, вежди, мигли и устни, а косата й е яркочервена и ухае на маслени бои. Видимата част от кожата й — на лицето, врата, ръцете и краката — лъщи изкуствено, като ламинирана. Но колкото и необичайна да е външността й, нещо в погледа, нещо отвъд маската от бои и непривичното облекло, някаква присъща черта, предхождаща всеки образ и рисунка, но доловима и заседнала дълбоко в очите й, ще ни подтикне може би да спрем и да се опитаме да я опознаем по-добре. Детето би останало заслепено от великолепните багри по тялото й. Възрастният човек би се впечатлил повече от начина, по който тя гледа.

Мъжът срещу нея е сред най-изявените творци на века; в бъдеще ще го смятат за един от най-великите на всички времена. Знаем ли това, ще си помислим, че видът му е белязан от славата. Той е висок и строен, около петдесетгодишен. Облечен е изцяло в черно, а на врата му се поклащат очила. Лицето е тясно и издължено, увенчано с буйна, гарвановочерна коса, изсветляла към бакенбардите. Челото е широко и набраздено от бръчки. Две по-черни линии, изписани сякаш под натиск с дебел молив, оформят веждите. Очите са големи и тъмни, но клепачите леко висят, така че погледът остава наполовина скрит, винаги готов да види нещо повече. Носът е прав и месест. Строго свитите устни са обрамчени от гъсти мустаци и брадичка. По страните му няма и помен от брада. Напрягаме се да разграничим чертите му от онова, което сме запомнили от снимки и репортажи, от сведенията за човека, на когото принадлежат, и след задълбочено разсъждение стигаме до заключението, че не можем. В лицето пред нас няма нищо особено, всичко особено в него го добавяме ние чрез познанията си за него. Това би могъл да бъде лекарят, който ни преглежда в кабинета си, убиецът, чийто образ проблясва един-единствен път по телевизията, монтьорът, който проверява колата ни.

Той все още не й беше продумал. Беше се обърнал към Ул на холандски, а Херардо побърза да преведе разпорежданията. Трябвало да облече халата и да го последва: Майстора обичал да рисува на чист въздух. Излязоха в мълчание, като Ван Тиш вървеше пред нея. Този петъчен следобед времето беше чудесно, може би малко хладно, но на нея й беше безразлично. Нехаеше и за забравените пантофи. Беше прекалено напрегната, за да обръща внимание на такива подробности. От друга страна, въпреки неудобния чакълест терен, беше свикнала да ходи боса. Ван Тиш отвори желязната портичка на оградата и Клара се плъзна навън преди вратата да се затвори. Прекосиха пътеката и продължиха по моравата, докато стигнаха до Plastic Bos, където Херардо я бе водил предишния ден. Слънчевите лъчи се промъкваха през ниските клони. Като златисти щрихи, нанесени с перо. Ван Тиш спря, тя също. Известно време стояха така и се взираха един в друг.

Plastic Bos приличаше на локва сред малката борова гора. Площта й — двайсет метра на дължина и шест на широчина — беше очертана от единайсет изкуствени дървета, които се различаваха от истинските най-вече по това, че бяха по-красиви, а при силен вятър листата им звънтяха като при градушка. Клара не намираше Plastic Bos за грозна. Според нея тя подхождаше на Холандия: страна с пейзажи на Вермеер и Рембранд, на градове за гноми, като Мадуродам, с миниатюрни къщи, канали, църкви и паметници в същия мащаб, с диги и полдери, чиято земя е отвоювана по волята на човека в упоритата му битка с морето. Тя стоеше боса до едно от дърветата върху дебелия килим от силиконова трева. Слънцето падаше право върху лицето й, но тя се стремеше да не мига.

Искаше да държи очите си широко отворени, защото на три метра от нея се намираше Бруно ван Тиш.

— Харесвате ли Рембранд? — бяха първите му думи на правилен испански.

Гласът му беше плътен и величествен. В гръцкия театър подобни гласове пресъздаваха Зевс.

— Не познавам много добре творчеството му — отвърна Клара. Езикът й, жълт от имприматурата, се бе раздвижил с усилие.

Ван Тиш повтори въпроса. Очевидно отговорът й не го задоволяваше. Клара се взря в себе си и изтръгна всичката искреност, на която беше способна:

— Не — каза тя. — Истината е, че не го харесвам.

— Защо?

— Не знам. Но не го харесвам.

— Аз също — неочаквано заяви художникът. — Затова неуморно съзерцавам картините му. Не е зле непрекъснато да заставаме очи в очи с това, което не харесваме. Това, което не харесваме, е като искрен приятел: каже ли истината, ни обижда.

Той говореше тихо и уморено и Клара си помисли, че пред нея стои един безмерно тъжен човек.

— Никога не съм го разглеждала от този ъгъл — прошепна тя. — Много интересно мнение.

Изведнъж осъзна, че Ван Тиш не се нуждае от нейните похвали и стисна устни.

— Баща ви е починал, нали? — попита той внезапно.

— Моля?

Ван Тиш повтори въпроса. За миг на Клара й се стори странна тази рязка смяна на темата. Но не се изненада ни най-малко от факта, че той знае подробности от нейната биография. Допускаше, че Майстора проучва живота на всяко платно, което наема.

— Да — отговори тя.

— Защо се боите толкова нощем?

— Моля?

— Защо гледахте така ужасено, когато моите сътрудници ви будеха, тропайки по прозореца?

— Не знам. Беше ме страх.

— От какво?

— Не знам. Винаги ме е било страх да не влезе някой вкъщи през нощта.

Ван Тиш пристъпи към Клара, хвана я за брадичката и завъртя главата й към светлината като скъпоценен камък. После се отдръпна, оставяйки лицето й наведено надясно. Слънчевите лъчи кичеха с гирлянди клоните. Въздухът в пластмасовата гора беше влажен, светлината преминаваше през него като през призма и се разлагаше на чисти багри.

Клара имаше чувството, че Ван Тиш я наблюдава, ала не беше убедена.

— Майка ми беше испанка — поде той.

Невероятните обрати в разговора, изглежда, бяха правило за него. Клара не се поколеба да го приеме.

— Да, известно ми е — обади се тя. — Впрочем вие говорите много добре испански.

И отново си даде сметка колко излишна е похвалата й. Ван Тиш продължи, сякаш не я беше чул:

— Аз не я помня. След смъртта й баща ми накъсал всички нейни снимки и не успях да я видя. По-точно виждал съм я, но на рисунките му. Бяха акварели. Баща ми беше добър художник. За първи път видях майка си в акварелите на баща си, така че не съм много сигурен дали не я е разкрасил. Стори ми се много, много, много хубава.

Той произнесе това тройно „много“ бавно и всеки път с различен глас, сякаш се мъчеше да открие скрити значения на думата, като я интонира по друг начин.

— Но може би всичко се е дължало на изкуството на баща ми. Не знам дали акварелите са били по-добри или по-лоши от оригинала — така и не разбрах, а и не съм искал да разбера. С една дума не познавам майка си. По-късно забелязах, че това е нормално. Имам предвид, че е нормално да не познаваш някого.

Ван Тиш замълча и пристъпи към Клара. Завъртя главата й в обратната посока, но изглежда промени намерението си и отново я върна в предишното положение. Отстъпи няколко крачки и отново се приближи. Обхвана с длан тила й и я накара да наведе лице. Сложи очилата си за четене, които висяха на врата му, и погледна нещо. Свали ги и направи още няколко крачки назад.

— Баща ви вероятно също е починал млад — продължи той.

— Баща ми?

— Да, баща ви.

— Почина на четирийсет и две години от тумор на мозъка. Аз бях деветгодишна.

— Значи също не го помните. Запазили сте само някои негови образи в съзнанието си. Но не сте го познавали.

— Горе-долу. На девет години вече си бях създала известна представа за него.

— Ние винаги имаме известна представа за онова, което не познаваме — отвърна Ван Тиш, — но това не означава, че го познаваме добре. Ние с вас не се познаваме, но вече сме си изградили определена представа един за друг. Вие самата не се познавате, но вече имате известна представа за себе си.

Клара отново се съгласи. Ван Тиш продължи.

— Нищо от това, което ни заобикаля, от това, което знаем или не знаем, не ни е напълно непознато, нито напълно познато. Крайностите лесно се създават. Същото важи и за светлината. Нима не знаете, че пълен мрак не съществува дори за слепеца? Мракът е населен с различни неща: очертания, миризми, мисли… Обърнете внимание на светлината в този летен следобед. Чиста ли е тя според вас? Погледнете я добре. Нямам предвид само сенките. Гледайте през пролуките на светлината. Забелязвате ли дребните частици здрач? Светлината е като бродерия върху безкрайно тъмна тъкан, но това трудно се забелязва. Човек трябва да узрее. Едва когато узреем проумяваме, че истината е междинна точка. Сякаш очите ни привикват към живота. Осъзнаваме, че денят и нощта, а може би животът и смъртта са само степени на една и съща светлосянка. Откриваме, че истината, единствената, която заслужава подобно име, е полумракът.

След кратко мълчание, сякаш разсъждавайки над току-що изреченото, той повтори:

— Единствената истина е полумракът. Затова животът е толкова непоносим и ужасен. Затова всичко е толкова страшно.

Клара се питаше влага ли той чувство в думите си. Като че ли мислеше на висок глас, докато работеше. Съзнанието на Ван Тиш тананикаше в празното пространство.

— Съблечете се.

— Добре.

Тя още не беше свалила халата, когато той попита:

— Какво почувствахте, когато баща ви почина?

Клара преметна дрехата върху близкия клон. Въздухът обгръщаше голото й, покрито с имприматура, тяло като милувка на кристалночиста вода. Въпросът я сепна и я накара да погледне към Ван Тиш.

— Когато почина баща ми?

— Да. Какво почувствахте?

— Нищо особено. Искам да кажа… Струва ми се, че не страдах толкова, колкото майка ми и брат ми. Те го познаваха повече и за тях беше по-тежко.

— Видяхте ли го да умира?

— Не, той почина в болницата. Беше вкъщи, когато получи пристъп, гърч. Откараха го в болницата, но не ми позволиха да ида да го видя.

Ван Тиш не сваляше очи от нея. Слънцето малко се беше преместило и осветяваше само част от лицето му.

— Сънували ли сте го след това?

— Неведнъж.

— Какво сънувате?

— Сънувам…, сънувам лицето му. Явява ми се и ми говори неразбираеми неща, после изчезва.

Птичка запя и замлъкна. Ван Тиш я съзерцаваше с премрежен поглед.

— Тръгнете нататък — каза той. Сочеше сянката на едно от изкуствените дървета.

Пластмасовата трева послушно полегна под босите й нозе. Ван Тиш вдигна дясната си ръка.

— Там сте добре.

Тя спря. Ван Тиш бе надянал очилата и се приближаваше. Не я докосваше, само леко я скицираше с кратки заповеди, но тя вече се усещаше различна, преобразена, нарисувана по-добре от всякога. Беше убедена, че тялото й би изпълнило всяка негова заповед, без да чака потвърждение от разума. Що се отнася до съзнанието й, то също би се опитало да я хвърли в краката му. Цялата. Безусловно. Каквото кажеше той, каквото пожелаеше. Без ограничения.

— Какво стана? — запита Ван Тиш.

— Кога?

— Сега.

— Сега?

— Да, сега. Кажете ми какво става. Кажете ми точно за какво мислите в момента.

Реши да отговори едва ли не без да осъзнава думите си.

— Хрумна ми, че никога не съм изпитвала същото с друг художник. Имам чувството, че съм ви се отдала. Че тялото ми прави това, което искате от него, още преди да сте го поискали. Мисля също, че и разумът ми трябва да ви се отдаде. Това си мислех преди да ме попитате какво става.

Когато свърши, като че ли бе изхвърлила баласт зад борда. Надникна в себе си. И откри, че няма какво повече да признава. Притихна като войник в очакване на заповед.

Ван Тиш свали очилата си. Изглеждаше отегчен. Измърмори няколко думи на холандски и извади от джоба си носна кърпа и малко шишенце. Някъде високо горе избуча самолет. Слънцето бледнееше.

— Ще изтрием тези черти — каза той, навлажни едното крайче на носната кърпа с течността от шишенцето и посегна към челото й.

Нито мускул по лицето й не трепна. Ван Тиш търкаше силно с увития си в кърпата пръст. Когато слезе към очите й, тя се насили да не ги затваря, понеже той не й беше наредил. В съзнанието й на няколко пъти се мерна, като далечно ехо, беглият образ на Херардо. Бе изпитала удовлетворение, когато той нарисува лицето й, но сега се радваше, че Ван Тиш го изтрива. Това бе поредният непохватен опит на Херардо: детски драсканици в ъгъла на платното, което Рембранд се готвеше да начене. Струваше й се невероятно, че Ван Тиш не се бе ядосал.

Когато приключи, Майстора отново надяна очилата. За миг тя помисли, че не е доволен. После го видя да прибира шишенцето и носната кърпа.

— Защо се боите някой да не влезе у вас нощем?

— Не знам. Наистина не знам. Не помня някога да ми се е случвало нещо.

— Гледах нощните кадри, които ви направихме и ме изненада ужаса, изписан на лицето ви, когато моите сътрудници се доближаваха до прозореца. Рекох си, че бихме могли да запечатаме някое подобно изражение. Да ви нарисувам по този начин, искам да кажа. И не е изключено да го направя. Търся обаче нещо по-добро…

Тя остана безмълвна. Не сваляше очи от него. Небето над главата на Ван Тиш започваше да притъмнява.

— Какво почувствахте, когато баща ви почина?

— Стана ми много мъчно. Случи се малко преди коледните празници. Помня, че онази Коледа беше много тъжна. На другата година вече ми беше минало.

— Защо мигнахте?

— Не знам. Може би от дъха ви. Когато говорите, той идва към мен. Да се опитам ли да не мигам?

— Какво почувствахте, когато баща ви почина?

— Голяма мъка. Много плаках.

— Защо ви възбужда толкова това, че някой може да влезе нощем в дома ви?

— Защото… Да се възбуждам ли? Не, не се възбуждам. Страхувам се.

— Не сте искрена.

Думите му я свариха неподготвена. Каза първото, което й мина през ума.

— Не. Да.

— Защо не сте искрена?

— Не знам. Страх ме е.

— От мен ли?

— Не знам. От самата мен.

— Сега възбудена ли сте?

— Не. Малко, може би.

— Защо винаги давате два различни отговора?

— Защото искам да съм искрена. Да казвам всичко, което изпитвам.

Ван Тиш изглеждаше леко раздразнен. Извади лист хартия от джоба на сакото си, разгъна го и направи нещо неочаквано: замери я с него.

Листът се блъсна в лицето й и полетя към пластмасовия под. Когато падна, Клара го позна: беше смачкан каталог на „Момиче пред огледалото“ от Алекс Басан. В каталога имаше снимка на лицето й в едър план.

— Видях тази снимка, когато търсех платно за един от образите в „Рембранд“ и веднага ме привлече блясъка в очите ви — каза Ван Тиш. — Наредих да подпишат договор с вас, да изпънат кожата ви, да я подложат на имприматура и платих цяло състояние, за да ви докарам от Мадрид като художествен материал. Мислех, че този блясък ще бъде идеален за творбата ми и че ще го нарисувам много по-добре от онзи тип. Защо не успявам? Във видеозаписите от вилата не го забелязах. Реших, че е свързан с нощните ви страхове и заповядах на сътрудниците си да скачат в нищото до сутринта заедно с вас. Но понеже според мен това не зависи от напрежението в дадения миг, дойдох лично. Преди малко като че ли го зърнах за части от секундата, когато се доближавах към вас. Попитах ви какво става. Но блясъкът изглежда няма нищо общо с вас. Смятам, че той е извън вас. Появява се и изчезва като подплашен звяр. Защо? Защо очите ви внезапно проблясват така?

Преди тя да успее да отвърне, Ван Тиш заговори с друг глас. Това беше леден шепот, галваничен ток.

— Уморих се да ви задавам въпроси, с надеждата искрата да се появи и да я запечатам в погледа ви, но вие отговаряте на всичко като малоумна и не съзирам никъде онова, което ме интересува. Държите се като миловидно девойче, което търси своя шанс. Красиво тяло, което иска да бъде нарисувано. Смятате се за много хубава и искате да се изявите. Мечтаете да ви превърнат в нещо безценно. Мислите се за професионално платно, но изобщо не знаете какво е платно и ще си умрете без да узнаете. Установих го на видеозаписите от вилата: като платно вие сте абсолютно посредствена. Единственото, което ме интересува у вас е пламъкът в очите ви. Всички ние носим в себе си неща по-големи от самите нас, но от това те не стават по-значими. Да вземем за пример туморът на баща ви. Нещо нищожно, но по-важно от целия ни живот. Неща, които будят страх. От такива неща се създава изкуството. От време на време ние ги изваждаме на показ и наричаме действието „пречистване“. Като при повръщане. За мен вие сте по-незначителна от повърнатото. Аз искам това, което ще повърнете. И знаете ли защо?

Клара не отговори. В известен смисъл беше благодарна, че е лишена от сълзи, защото й идваше да заплаче.

— Кажете. Знаете ли защо искам точно това? — попита отново Ван Тиш с равнодушен тон.

— Не — прошепна тя.

— Защото е мое. То е във вас, но е мое. — Той блъскаше с показалец гърдите си. — Блясъкът, който от дъжд на вятър потрепва в очите ви ми принадлежи. Аз първи го забелязах и следователно той е мой.

Художникът се отдръпна, завъртя се и се отдалечи на няколко крачки. Клара го чу да върши нещо. Когато се обърна, тя видя в ръцете му току-що заредена лула.

— Така че двамата с вас ще стоим тук, докато го видим да се появява.

Той доближи кибритения пламък до гърлото на лулата. Мракът около него се сгъстяваше все повече. Запокити кибритената клечка на земята и я угаси с крак.

— Огнеупорните пластмасови гори си имат предимства — процеди през зъби.

Именно тази необичайна и дебелашка шега, вмъкната в ледената му реч, й се стори най-противна. Наложи й се да напрегне всички сили, за да не каже или направи нещо и да продължи да го гледа без да помръдва.

— Ще накарам искрящото зверче в очите ви да излезе от леговището си — продължи Ван Тиш. — И видя ли го да се подава, ще го впримча. Останалото не ме интересува.

След кратко мълчание той добави:

— Останалото сте вие.

Не знаеше от колко часа стои неподвижна, права сред пластмасовата трева, и търпи нощта върху гладката си голота. Беше се появил студен северен вятър. Небето бе покрито с облаци. Бавен и дълбок хлад, който сякаш лъхаше от собственото й тяло, подкопаваше като свредел волята й. Но тя интуитивно разбираше, че той е причина за мъките й, а не физическите неудобства.

Ван Тиш сновеше напред-назад. От време на време се доближаваше и се взираше в лицето й сред растящия мрак. Тогава махваше с ръка и се отдалечаваше. Веднъж дори изчезна. Забави се някъде, а когато се върна, на Клара й се стори, че е донесъл плодове. Той се подпря на едно пластмасово дърво и започна да яде, сякаш около него нямаше жива душа. Както стоеше права и неподвижна, тя го оприличи отдалече на тъмно петно с дълги крака, на чудовищен, мощен паяк. После го видя да се изтяга на тревата със скръстени ръце. Като че ли задряма. Клара беше гладна, зъзнеше, изпитваше силно желание да се отпусне, но всичко това сега не я вълнуваше. Усилията й бяха насочени преди всичко към това да опази непокътната волята си.

В този момент Ван Тиш отново пристъпи към нея. Влачеше крака и пухтеше като разярен звяр.

— Кажете — тросна се той.

Тя не го разбра. Тогава той нададе нещо като яростен вой. Гласът му секна посред думата, като на стар пушач.

— Кажете каквото и да е!

Трудно й беше да говори. Мощната инерция на часовете, прекарани в мълчание й пречеше. Но се подчини. Думите избликнаха така, сякаш само устата й взимаше участие.

— Чувствам се зле. Старая се да правя всичко възможно най-добре, но се чувствам зле, защото вие ме презирате. Мисля, че сте смахнат или пък гадно копеле, а може би и двете, смахнат и гадно копеле. Мразя ви и смятам, че точно това целяхте: да ви намразя. Не понасям презрението ви. Преди това ме възбуждахте. Честна дума. Възбуждаше ме усещането, че съм в ръцете ви. Сега вече не. Започва изобщо да не ми пука за вас. Но стърча тук.

Когато свърши, си даде сметка, че Ван Тиш почти не я е чул. Той продължаваше да се взира в очите й.

— Какво почувствахте, когато баща ви почина?

— Облекчение — отвърна Клара незабавно. — Болестта му беше отвратителна. Седеше с часове на канапето и се лигавеше. Пърдеше и ми се хилеше като животно. Един ден повърна в трапезарията, наведе се и взе да търси нещо в бълвоча. Беше болен, но аз не го разбирах. Преди това татко беше приятен и културен човек. Обожаваше класическата живопис. Онова нещо не беше баща ми. Затова, когато умря, изпитах облекчение. Но сега знам, че…

— Замълчете… — каза Ван Тиш без да повишава глас. — Защо се боите някой да не влезе в стаята ви през нощта?

— Страх ме е да не ми направят нещо. Боя се, че може да ме наранят. Казвам ви всичко, което знам.

Вятърът се беше засилил. Халатът се полюшна на близкия клон и накрая падна, но Клара не го забеляза.

— Трудно е човек да бъде искрен, нали? — избоботи Ван Тиш. — Учили са ни, че искреността е противното на лъжата. Но аз ще ви кажа друго. За мнозина искреността е само едно: задължение да не говорят лъжи. Но тя е и умение.

— Опитвам се да бъда искрена.

— Затова и не сте.

Вятърът надигаше пешовете на сакото му. Художникът бе вдигнал ревери, за да предпази врата си от студа и триеше ръце. Тогава внезапно се прицели с показалец в главата на Клара.

— Там вътре нещо мърда, нещо се върти, нещо се крие и се мъчи да излезе. Защо сте толкова строга със себе си? Защо приемате всичко като военна маневра? Защо не направите нещо глупаво? Не ви ли се ходи по нужда?

— Не — отвърна Клара.

— Нищо, опитайте. Напикайте се.

Тя опита. Не излезе нито капка.

— Не мога — прошепна.

— Виждате ли? Казвате: „Не мога“. При вас всичко е мога или не мога. „Мога да направя това, не мога да направя онова“… Забравете за себе си поне за миг. Искам да разберете… Не, не да разберете… Искам да ви кажа, че вие не сте важна… Но защо ли си хабя приказките, като не ми вярвате. Той замлъкна, сякаш търсеше по-прости думи. След това продължи бавно, помагайки си с ръце. — Вие сте чисто и просто средство, което ми доставя нещо необходимо за творбата. Слушайте, говоря съвсем откровено, знам, че ви е трудно да го приемете, но си представете, че сте черупка, която аз искам да счупя, но не защото ви мразя, не защото ви презирам, не защото ви смятам за по-особена, а защото търся онова, което носите вътре в себе си. Останалото ще изхвърля. Оставете ме да го направя.

Клара не отговори.

— Кажете ми поне, че не желаете да го направя — предложи Ван Тиш спокойно, едва ли не с молба. — Възразете ми.

— Искам да ви дам това, което желаете — заекна Клара, — но не мога.

— А, видяхте ли? „Не мога“. Устроих ви малка клопка. Разбира се, че не можете. Обаче забележете: вие полагате усилия. Не желаете да се примирите с ролята си на най-обикновен проводник. Като че ли черупката ще се счупи от само себе си, без външен натиск. — Той вдигна ръка и я положи нежно върху голо й рамо. — Ледена сте. И как треперите. Прав съм, нали? Ето, сега пак се напрягате. Правите усилие! Най-добре да се откажем.

Ван Тиш се отдалечи малко. Когато се върна, носеше халата.

— Облечете се.

— Немоляви.

— Хайде, облечете се.

— Молявинемоляви.

Клара отлично знаеше, че Ван Тиш прибягва до доста груба живописна техника: привидното състрадание. Но щрихът му се оказа майсторски. Нещо в нея се прекърши. Усети го така, както би усетила наближаващата смърт. Самата мисъл да се прибере вкъщи я ужасяваше. Тази почти непоносима възможност — да облече отново халата и да сложи край на всичко с един замах — бе прекършила нещо много кораво вътре в нея. Раменете й потръпнаха. Разбра, че плаче без сълзи.

Той я загледа за миг.

— Това изражение е добро — рече, — доста добро, но не виждам нищо специално в очите ви. Ще трябва да опитаме нещо друго.

Последва мълчание. Клара стисна силно очи. Ван Тиш я наблюдаваше внимателно.

— Невероятно — прошепна той. — Волята ви е огромна, но не успява да надвие сама себе си. Изопва мускулите на лицето ви. Държи юздите опънати. Хайде, хайде… Искате да се превърнете във велика творба? Може би затова сте приели да бъдете нарисувана. Мечтаете да станете шедьовър?… Голяма грешка. Вижте… Вижте как се напрягате дори само като ме слушате… Вашата воля ви нашепва: „Трябва да издържа!“

Той вдигна ръка и докосна едната й гърда. Направи го с безразличие, сякаш опипваше предмет с непознато предназначение. Клара простена. Гърдите й бяха студени и чувствителни.

— Ако ви докосна, ако ви употребя, вие се превръщате в тяло, забелязвате ли? Изражението ви се променя, харесва ми тази полуотворена уста, но не е това, което търся… Не, не търся това… — Той отдръпна ръката си. — Много художници са създали с вас не една творба и всичките са много хубави. Вие сте привлекателна. Изявявали сте се в арт-шока. Обичате предизвикателствата. Като момиче сте участвали в The Circle. Миналата година сте били във Венеция, за да ви рисува Брентано. Богат опит — процеди с насмешка Ван Тиш. — Направили са от вас прототип на желанието. Използвали са ви, за да накарат хората да развържат кесиите си. Вие сте искали да бъдете творба, а те са ви превърнали в тяло.

Той повдигна с показалец косите от очите й. Крала усещаше тютюневия му дъх.

— Винаги ми е било неприятно, когато едно платно мине през ръцете на много художници. Току-виж си въобразило, че то самото е живопис. А платното никога, никога не означава живопис: то е само неин носител…

— Аз много добре знам каква съм! — избухна Клара. А сега вече знам и вие какъв сте!

— Не е вярно. Вие нямате представа каква сте.

— Оставете ме на мира!

Ван Тиш не отделяше очи от нея.

— Това изражение е по-добро. Наранена гордост. Самосъжаление. Интересно потрепване на устните. Ако постигнете и блясъка, ще стане съвършено!

Последва дълго мълчание. Ван Тиш се наведе над нея, опирайки лакът върху лявото й рамо. Сакото му докосваше голото тяло на Клара, а тежестта на ръката му върху рамото й я принуждаваше да стои напрегната. Тя забеляза, че той я наблюдава като причудлив художествен обект, рисунка с труден и деликатен щрих, от която не беше напълно удовлетворен. Отклони поглед от очите на Ван Тиш. Измина цяла вечност преди отново да чуе гласа му.

— Невероятни нищожества сме ние хората. Кой е казал, че можем — понякога — да бъдем произведения на изкуствата? Моите „Цветя“ се оплакват от болки в гърба. Моите „Чудовища“ са умопобъркани престъпници. А „Рембранд“ е като подигравка с истинските платна на един истински художник. Ще ви разкажа нещо любопитно. Хипердраматичното изкуство е измислено от Василий Танагорски. Веднъж той влязъл в някаква галерия при откриването на изложба с негови произведения, качил се на подиума и заявил: „Живописта, това съм аз“. Много смешно, нали? Но тогава ние с Макс Калима бяхме твърде млади и го приехме на сериозно. Един ден отидохме да го посетим. Страдаше от старческо слабоумие и беше постъпил в болница. От прозореца на стаята му се виждаше великолепен английски залез. Танагорски седеше на стола и го съзерцаваше. Като ме видя, той посочи хоризонта и ми рече: „Бруно, какво ще кажете за последната ми картина?“ Ние с Калима избухнахме в смях, мислейки, че се шегува. А той беше напълно искрен. Природата, като цяло, е творба далече по-достойна за възхищение, отколкото човека.

Докато говореше, Ван Тиш очерта с пръст лицето на Клара: челото, носа, скулите. Лакътят му беше все така опрян върху рамото й.

— Какъв ужас… Какъв страхотен ужас ще настъпи, когато някой художник успее да превърне същество от плът и кръв в истинско произведение на изкуството! Знаете ли какво ще стане според мен с тази творба? Всички ще започнат да я ненавиждат. Мечтата ми е един ден да създам картина, за която да ме хулят, мразят и ругаят… В същия ден ще съм се докоснал до изкуството за първи път в живота си. — Той се отдръпна от нея и й подаде халата. — Уморен съм. Утре ще продължа да ви рисувам.

Обърна се и си тръгна. Сякаш отлично познаваше пътя, въпреки че мракът вече беше почти непрогледен. Клара го последва с ръце в джобовете на халата, олюлявайки се, трепереща от студ и схваната от продължителната неподвижност. В преддверието ги посрещнаха Херардо и Ул. Лампите от тавана спускаха върху главите им златни качулки. Сякаш нищо не се беше случило: Клара дори си помисли, че са в същата поза, в която ги бе запомнила преди да излезе. Херардо стоеше с ръце на кръста. В паркирания пред къщата мерцедес се гушеше безмълвната сянка на Мурника де Верне, секретарката на Майстора.

Внезапно, сякаш осенен от незнайна идея, Ван Тиш се закова по средата на пътеката и се обърна. Клара също спря.

— Приближете се още до колата — каза Ван Тиш. — Но не много. Спрете там.

Тя замръзна на посоченото място. Сега цялата горна половина на тялото й се отразяваше в матовочерните прозорци на лимузината.

— Погледнете към стъклото.

Тя се подчини. И видя само собственото си тяло, загърнато в халата, и късата си алена коса, потъмняла от нощта. Изведнъж до нея изникна треперливата сянка на Ван Тиш. В гласа му се долавяше отчаяние.

— Ето!… Отново го видях! На снимката в каталога вие стоите пред огледало!… Огледалата! Те създават това нещо в очите ви! Какъв глупак съм бил! Истински глупак!

Той сграбчи Клара за ръката и я повлече към къщата, като същевременно крещеше към сътрудниците си, които изчезнаха тичешком през вратата. Когато Ван Тиш и Клара влязоха, Херардо и Ул влачеха към средата на хола високо колкото човешки бой огледало. Художникът нагласи Клара срещу него.

— Това ли било? Това ли просто нещо съм търсел?… Не, не гледайте мен! Гледайте себе си!…

Клара впери очи в собственото си лице върху стъклената повърхност.

— Поглеждате се и пламвате! — възкликна Ван Тиш. — Не можете да го избегнете! Поглеждате се и… се превръщате в нещо различно!… Много ли обичате да се оглеждате?

— Не знам — отвърна тя след кратко колебание. — Един ден, когато бях малка, се качих на тавана… Там имало огледало, но аз не знаех… Видях го и се уплаших…

— Отстъпете назад.

— Моля?

— Тръгнете към стената и продължавайте да се оглеждате оттам… Така… Точно така, когато се наблюдавате отдалече, изражението ви се променя… Става по-напрегнато… В колата, когато се приближихте, това нещо изчезна… Защо?… Важно е да се оглеждате отдалече… Важно е да виждате образа си от известно разстояние… Далечния си образ… Или може би по-дребен!… Зърнах същото изражение и когато се доближих до вас в Plastic Bos. Но тогава нямаше огледала наоко… — Той спря и вдигна показалец. — Аз бях с очила! Очила!… Този предмет говори ли ви нещо?

Клара не смяташе, че е дала признаци на особена уплаха, но Ван Тиш я бе доловил. Той се приближи до нея, надянал очилата си, хвана лицето й с две ръце и й заговори почти гальовно.

— Разказвайте. Хайде, разказвайте. Всеки от нас, досущ като децата, носи в себе си определени ефирни, крехки и съкровени неща. Дребни, незначителни подробности, които обаче са по-важни от целия ни живот. Убеден съм, че се опитвате да си спомните нещо подобно.

Една мъничка Клара се взираше в Клара от стъклата на Ван Тиш. Думите бликнаха от устните й послушно, на безкрайно разстояние от смутеното й съзнание.

— Прав сте — прошепна тя. — Но никога не съм му придавала особено значение.

— Това е най-важното — каза Ван Тиш. — Разкажете ми.

— Една нощ татко влезе в моята стая… По онова време вече се беше разболял…

— Продължавайте. Говорете, но не откъсвайте поглед от очилата ми.

— Той ме събуди. Събуди ме и ме уплаши. Но вече беше болен…

— Продължавайте.

— Доближи лицето си до моето…, съвсем близо…

— Запали ли някаква светлина?

— Да, лампата на нощното ми шкафче.

— Продължавайте. Какво направи после той?

— Доближи лицето си съвсем близо до моето — повтори Клара. — Не направи нищо, само това. Беше с очилата. Татковите очила бяха много големи. Винаги са ми се стрували такива. Огромни.

— И вие се видяхте отразена в тях.

— Да, така мисля… Сега си спомням, че… Видях отражението на лицето си. За миг очилата с дебели рамки ми заприличаха на картини… А аз бях вътре в стъклата…

— Продължавайте! Какво последва?

— Баща ми заговори, но аз нищо не разбрах. „Какво ти е, тате?“, запитах. Но той само размърда устни. Изведнъж, не знам защо, ми хрумна, че това не е баща ми, а чужд човек. „Татко, ти ли си?“ попитах. Но той не отговори. Това много ме уплаши. Отново го попитах: „Татко! Кажи ми, ако си ти, моля те!“ Но не получих отговор. Избухнах в плач, а той излезе от стаята и…

— Великолепно — заяви Ван Тиш. — Сега замълчете. Самото съвършенство. — Той махна с ръка на Херардо и на Ул да се приближат. — Изражението й сега… Образ на страх и състрадание, на обич и уплаха. Неповторимо. Появи се. Нарисувах я. Тя е моя.

Той се обърна към сътрудниците си и забоботи на холандски. Клара разбра, че говори за картината. Даваше им указания. Поведението му коренно се бе променило, вече не изглеждаше разярен, нито развълнуван. Сякаш мислеше на висок глас, съсредоточен в най-обикновените технически трудности. После замълча и отново погледна Клара. Все още подвластна на напрежението, което току-що си бе припомнила, тя вяло се усмихна.

— Никога не съм предполагала, че това, което ми се е случило като дете, ще ме бележи по такъв невероятен начин… Аз… Баща ми беше тежко болен и… и се държеше по този начин. Не че е искал да ме нарани… С времето го проумях…

— Не ме интересува дали ви е белязало или не — отсече грубо Ван Тиш. — Аз рисувам хора, не съм психоаналитик. Освен това вече ви казах, че сте ми напълно безразлична, така че спестете си глупавите мнения. Вече получих това, което исках. Ще поставим скрито огледало срещу вас, така че публиката да не го вижда, а вие да се отразявате в него. Това е.

Той повече не й продума. Даде последни указания на Херардо и на Ул, и напусна къщата. Мерцедесът потегли. После дойде тишината.

Клара излезе от банята увита в хавлия, отново с руса коса, без вежди, с грундирана кожа. Херардо седеше на пода в дневната, опрял гръб о стената. Като я видя, стана и й подаде сгънат лист. Това беше цветно копие на класическа картина.

— Мисля, че вече имаш право да научиш. Нарича се „Сусана и старейшините“. Рембранд я е нарисувал през 1647 г. Знаеш ли историята?… От Библията е…

И й я разказа. Младата и непорочна Сусана имала добродетелен съпруг. Двама стареи си наумили да я издебнат, докато се къпе в градината на дома си. Но понеже тя отказала да ги дари с наслада, те я обвинили в прелюбодеяние. Осъдили я на смърт, но младият мъдрец Даниил я спасил в последния час, като доказал, че обвинението е измислено.

— В картината на Рембранд Сусана е с тъмночервена коса, току-що се е съблякла и стои само по долна риза… Двамата старейшини се промъкват зад гърба й… И се нахвърлят върху нея… Единият й крак е във водата, сякаш някой от нападателите й я е блъснал…

От самото начало се стремели да я скицират по този начин, продължи да обяснява Херардо: гола, с червени коси, подложена на нощно наблюдение, притискана и унижавана от двама мъже. Целият хипердраматизъм се въртеше около този замисъл.

— Вече приключихме с рисунката — каза Херардо. — Остават ни само довършителните щрихи. Тия дни ще се посветим на очертаването на стойката и на цветовете по тялото, ще фиксираме хипердраматичните ти изражения. Ще бъде не по-малко мъчително, предупреждавам те, но най-тежкото е зад гърба ни. — Гласът му издаваше голямо облекчение. — После ще насочим към тебе прожекторите за светлосянка и ще те поставим в Тунела на определеното за картината място. — След кратко мълчание, той запита усмихнато: — Как се чувстваш след бурята?

— Добре — отвърна тя. И се разплака.

Нежна и непозната влага обля страните й. Усещането беше толкова неочаквано, че в първия миг не успя да го разпознае. Но докато търсеше закрила в тялото на Херардо, откри, че за първи път, откакто я бяха подложили на имприматура, от очите й отново текат сълзи.

Жената, която крачи енергично към къщата е късо подстригана и болезнено слаба. Облечена е спортно, с качествени дрехи: яке, блуза, тесни джинси и ботуши. Носи слънчеви очила, а в лявата си ръка — малка чанта. Надменното й поведение е в разрез със спокойствието наоколо. Моравата от двете страни на чакълестата пътека, по която тя върви, е идеално окосена, а в далечината — на поляна, очертана отчетливо от сянката на група дървета и дъсчена ограда — се разхождат чифт бели понита на кафяви петна. По-нататък зеленеят плавни възвишения и килими от тучни пасища, тъмнеят храсти и гори: цялата влажна и безбрежна ветровита шир на Дартмур, Западна Англия. Следобедът гасне и вляво от жената слънцето вече залязва. Къщата, към която се е устремила, има две крила: едното — продълговато, с два комина и осем прозореца, а другото — по-малко, перпендикулярно на първото. На входа е застанала прислужница в безупречна униформа. Тя е възпълна, а кожата й — прекалено бяла. Усмихва се на приближаващата се гостенка, която обаче не й отвръща със същото. Гласовита птичка — от онези, по които природолюбителите тутакси се прехласват — вие трели някъде наблизо.

— Добър вечер, госпожице. Заповядайте.

Засмяната прислужница с румени бузи говореше с уелски акцент. Уд не й продума, но това не накърни ни най-малко привидната радост на момичето. Къщата беше удобна и просторна, ухаеше на благородно дърво.

— Изчакайте тук, ако обичате. Господинът ей сега ще ви приеме.

Дневната беше огромна. До нея се стигаше по три каменни стъпала, разположени в полукръг. Уд пристъпи по тях много бавно, като в представление. Ботушите й „Ферагамо“ изкънтяха по камъка. Понечи да свали тъмните си очила, но блясъкът на остъклената стена в дъното я накара да промени решението си. Очилата „Диор“ подхождаха на късата й коса с кичури в канелен цвят. Консултантът по външен вид от салона на улица „Оксфорд“, който тя посещаваше, й бе препоръчал спортни костюми в карамелени и кремави тонове. Уд бе подбрала тънко памучно яке, блуза без яка с връзки и тесни панталони. Чантата беше малка, многоъгълна и лека като перце: сякаш пръстите на лявата й ръка не държаха нищо.

Докато стоеше права и чакаше, тя огледа набързо помещението. Скромно, просторно, удобно и провинциално, беше заключението й. „Има повече пари, но вкусовете му не са се променили“, каза си тя на ум. Огромни индийски килими, гарнитура в дискретни цветове, грамадна камина и стъклена стена в дъното с двукрила врата, водеща към нещо подобно на приказна райска градина. Само две картини красяха хола: едната — до стъклената врата, а другата — близо до стената отдясно, отвъд гигантския килим. Втората всъщност беше двайсетинагодишен чисто гол русокос младеж, закрил слабините си с ръце. Тялото му не беше покрито с бои, а само с тънък слой имприматура. Дишаше шумно, мигаше често и като че ли не изпускаше Уд от очи. Нямаше вид на платно, а на най-обикновено привлекателно момче, захвърлило дрехите си и застанало насред стаята. Наричаше се „Портрет на Джо“ и беше от Габриел Мориц. Мориц принадлежеше към френската школа на натурхуманизма. Уд отлично познаваше тази тенденция. Натурхуманизмът отхвърляше всеки опит за превръщане на човека в изкуство, поради което открито се противопоставяше на чистия хипердраматизъм. За хуманистите картините бяха преди всичко живи хора. По телата на техните модели нямаше рисунки и те позираха така, както ходеха в ежедневието — облечени или разголени, и почти не навлизаха в Неподвижност. Натурхуманистите се хвалеха, че не прикриват несъвършенствата на човешкото тяло: Уд забеляза белега от някаква рана, вероятно от детството, върху дясното коляно на „Портрет на Джо“, както и резката от стара операция от апандисит. Момчето изглеждаше леко отегчено от задачата си да стои на показ. Докато Уд го наблюдаваше, той се покашля, изду гърди и облиза устните си.

Другата картина беше по-добра, но се вписваше в същата тенденция. Уд вече я беше виждала и нямаше нужда да се приближава, за да прочете надписа: „Девойка в сянката“, от Жорж Шалбу. Тялото на „Девойка в сянката“ не беше така привлекателно, като това от творбата на Мориц. Имаше вид на студентка, решила да се пошегува с някого, като се разсъблече и застане неподвижно. На триножниците до двете платна биеха на очи присъщите за хуманистите вещи за поддръжка на творбите: малки подноси с бутилки минерална вода и бисквити, от които картината може да си вземе в даден момент, табелки за окачване на стената, когато творбата се оттегли за почивка или отсъства, и дори плакат, който гласеше: „Това лице работи като произведение на изкуството. Моля, проявявайте уважение“.

Уд откъсна поглед от картините и започна да се разхожда из дневната, въртейки малката си чантичка. Ненавиждаше изкуството на френските хуманисти във всичките му разновидности: „откровенията“ на Корбе, „демократизмът“ на Жерар Гарсе и „абсолютният либерализъм“ на Жаклин Тревизо. Картини, които искат разрешение, за да идат до тоалетната или просто отиват, без да питат; екстериори, които хукват да се крият, ако завали дъжд; творби, които се пазарят за работното си време и дори за позите, които следва да заемат; месят се в чужди разговори; имат право да се оплакват, ако нещо не им е наред; или си просят, видят ли те да похапваш нещо, което обичат. Що се отнасяше до нея самата, тя във всички случаи предпочиташе чистия хипердраматизъм.

Долови шум и се обърна. Хайръм Осло се приближаваше по градинската алея с накуцване, подпирайки се на бастуна си. Беше облечен с пуловер, кремав панталон и червена риза „Ероуз“. Смуглата кожа на този висок и добре сложен мъж контрастираше с подчертаните англосаксонски черти по бащина линия. Черната му коса беше подстригана ниско и сресана назад, а веждите му бяха гъсти и изразителни. Уд не го намери променен, само малко поотслабнал може би, с неговите тъжни очи, наследени от майката индийка. Знаеше, че е четирийсет и петгодишен, но й изглеждаше почти на петдесет. Хайръм беше внимателен човек, загрижен за всичко, което ставаше около него, готов да протегне ръка за помощ на всеки, изпаднал в беда. Според Уд тази прекалена отзивчивост го състаряваше: сякаш раздаваше част от жизнеността си на другите.

Тя тръгна към стъклената врата, за да го посрещне. Осло й се усмихна, но най-напред се спря да размени няколко думи с картината на Шалбу.

— Кристина, можеш да си починеш, когато решиш — каза й той на френски.

— Благодаря — кимна усмихнато платното.

Едва тогава Осло се обърна към Уд.

— Добър вечер, Ейприл.

— Добър вечер, Хайръм. Може ли да поговорим насаме, не пред картините?

— Разбира се, да идем в кабинета ми.

Кабинетът се намираше извън къщата, в пристройка в дъното на градината. Осло обичаше да работи на чист въздух. Уд забеляза, че не е изоставил любимото си занимание: отглеждането на редки растения, които обозначаваше с малки табелки, като произведения на изкуството. На едно стеснение на алеята с кактуси от двете страни, докато пропускаше Уд пред себе си, Осло й каза:

— Много си привлекателна.

Тя се усмихна, но не отговори. Сякаш за да избегне тишината, той побърза да добави:

— Картините на Ван Тиш не се изтеглят от Европа по реставраторски причини, нали? Мисля, че на това дължа и днешното ти посещение тук. Или греша?

— Не грешиш.

Осло вървеше бавно заради куцането, но госпожица Уд нямаше нищо против да се нагоди към неговия ритъм. Сякаш разполагаше с цялото време на света. Когато навлязоха под свежите дъбове, сенките се сгъстиха още повече. Отнякъде долиташе ромон на вода.

— Как пътува? Лесно ли откри колибата ми?

— Да, със самолет до Плимут, а оттам наех кола. Указанията ти бяха точни.

— Зависи от човека — усмихна се Осло. — Някои хора се загубват още щом излязат от Ту Бриджис. Наскоро ми беше на гости един от ония художници, които са си наумили да прибавят музика към картините си. Два часа обикалял, горкият.

— Виждам, че най-сетне си намерил идеалното убежище: самотно местенце сред природата.

Осло се поколеба дали да тълкува думите на Уд само в положителния смисъл, но все пак се усмихна.

— Тук, безспорно, е много по-приятно от Лондон. И климатът е чудесен. Днес обаче осъмнахме с облаци. Ако завали, ще прибера екстериорите. Никога не ги оставям под дъжда. Впрочем — Уд долови странна промяна в тона му — имам изненада за теб…

Бяха стигнали до мястото, откъдето идваше ромонът на водата: изкуствено езерце. В средата му се бе изправила картина за външна украса.

След кратко мълчание, по време на което Осло напразно се опитваше да разгадае чувствата на Уд, той продължи:

— Това е торба на Деби Ричардс. Откровено казано, мисля, че Деби е голяма майсторка на портрета. Използвала е твоя снимка. Неприятно ли ти е?

Момичето бе стъпило върху малка платформа. Прическата „а ла гарсон“ беше съвършено копие, а очилата „Рей Бан“ — много подобни на тези, които тя самата носеше, както и оцветения в зелено костюм с къса пола. Имаше една съществена разлика (Уд не можеше да не я забележи): голите бедра бяха по-добре оформени и по-едри. Бяха дълги и изваяни. Далече по-привлекателни от нейните. „Добрият художник винаги разкрасява модела, то се знае“, помисли си цинично тя.

Портретът стоеше неподвижно в позата, в която бе поставен. Зад него се издигаше стена от естествен камък, а отдясно ромолеше малък водопад. Кое ли беше това момиче, което толкова приличаше на нея? Или всичко се дължеше на серубластина?

— Мислех, че не харесваш портретите със серу — обади се тя след известно мълчание.

Осло сдържано се засмя.

— Наистина не ги харесвам. Но в случая приликата с оригинала беше абсолютно необходима. Имам го от една година. Неприятно ли ти е, че съм поръчал твой портрет? — добави той, като я гледаше притеснено.

— Не.

— Тогава да не говорим повече за това. Не искам да ти губя времето.

Кабинетът се намираше под стъклена пергола. За разлика от всекидневната, тук цареше пълно безредие: списания, компютри и книги се извисяваха на нестабилни колони. Осло настоя да поразчисти бюрото и Уд го остави да се труди в мълчание. Незнайно защо се чувстваше смутена. Но нищо във вида й не го издаваше. Освен побелелите кокалчета на пръстите й, стиснали чантата.

Това беше удар под кръста, мръсен удар под кръста. Тя дори не подозираше, че Осло все още държи да си я спомня и то по този романтичен начин. Беше абсурдно, безсмислено. Двамата с Хайръм не се виждаха от години. Всеки от тях, разбира се, от време на време чуваше да се говори за другия — тя по-често, отколкото той. Откакто Хайръм Осло напусна фондацията и стана гуру на движението на натурхуманистите, името му се споменаваше едва ли не във всяко издание за изкуство или с хвалебствия, или с хули. Сега Осло прибираше омачкан екземпляр от последния си труд, „Хуманизъм в ХД-изкуството“, който Уд беше чела. Докато пътуваше в самолета и обмисляше плана за срещата им, тя бе решила да се позове на някои откъси от книгата, като се надяваше да избегнат по този начин приказките за миналото. Но миналото беше тук, то присъстваше във всяко ъгълче на кабинета и беше немислимо да се води разговор, без да бъде засегнато. На всичко отгоре и този неочакван портрет на Деби Ричардс. Уд изви глава и погледна към градината. Веднага различи картината. „Поставил я е така, че да я вижда от креслото си, докато работи“.

Когато приключи с разтребването, Осло се изправи пред бледата и мършава фигура с черни очила. „Дали е ядосана“ — питаше се той. — „Уд няма навика да показва истинските си чувства. Човек никога не знае какво става в душата й“. Изведнъж реши, че гневът й, ако изобщо е разгневена, не го интересува. Точно тя ли ще го упреква за спомените?

— Сядай. Ще пиеш ли нещо?

— Не, благодаря.

— Подготвям кратко изказване за следващата седмица. Открива се голяма ретроспективна изложба на френски екстериори. Ще има беседи, кръгли маси. Освен това отговарям лично за опазването на трийсет платна, десет от които малолетни. Целта ми е децата да не стоят изложени дълго време и да имат заместници. А още не съм получил докладите с проучванията на терена. Събитието ще се състои в Булонския лес, но държа да знам точно къде. С една дума…

Той махна с ръка, сякаш се извиняваше, че я занимава с въпроси, които не я засягат. Последва мълчание. Осло, който се бореше да избегне неудобната тишина, въздъхна облекчено, когато Уд поде думата.

— Както виждам, провървяло ти е като съветник на Шалбу.

— Не мога да се оплача. Френският натурхуманизъм започна от нула, а сега е на мода в голяма част от Европа. Тук, в Англия, все още упорито му се противопоставяме заради преобладаващото влияние на Рейбак. И защото не ни е грижа особено за ближния. Но някои творци вече променят отношението си и се присъединяват към хуманистичното течение. Изведнъж откриха, че могат да създават велики художествени произведения и без да нарушават човешките права. Въпреки това положението като цяло е плачевно.

Осло говореше с привичния си спокоен тон, но Уд усещаше напрежението му. Тя знаеше колко го вълнува темата.

Миг по-късно изражението му се смекчи:

— Но ти едва ли си дошла от Лондон, за да ме разпитваш за незначителните ми занимания, нали? Разкажи ми нещо за себе си, Ейприл.

Госпожица Уд се подчини с неохота, но в крайна сметка му разказа много повече, отколкото предполагаше. Най-напред описа накратко личния си живот. Сподели, че баща й е на смъртно легло и че от болницата спешно са й се обадили, за да я предупредят, че може да издъхне всеки момент. Имала купища работа в Амстердам, но се видяла принудена — така каза, „принудена“ — да отскочи до Лондон за няколко дни, в случай, че се случи непоправимото. Но не си губела времето. От къщи пускала факсове, изпращала и получавала имейли, говорела по телефона със специалисти от цял свят и със сътрудниците от екипа си. Накрая бе решила да прибегне и до помощта на Осло. „При мен обаче е предпочела да дойде лично“, помисли си той и усети прилив на неочаквана радост.

— В беда сме, Хайръм — заключи Уд. — И времето ни изтича.

— Готов съм на всичко, за да ти помогна. Кажи ми какво става.

За по-малко от пет минути Уд го въведе в обстановката. Не му довери цялата поредица от събития, но му даде възможност да си ги представи. Пропусна и имената на унищожените творби. Осло я слушаше мълчаливо. Когато свърши, той тутакси я запита с тревога:

— Кои бяха картините, Ейприл?

Уд се втренчи в него преди да отговори.

— Хайръм, това, което ще ти кажа, е абсолютно поверително, разбираш го, нали? Успяхме да опазим събитията в тайна. Като изключим една малка група, която нарекохме „кризисен щаб“, никой не знае нищо, включително застрахователните компании. Подготвяме почвата.

Осло кимаше одобрително, отворил широко черните си тъжни очи. Уд назова двете картини и за миг настъпи тишина. Ромонът на водата достигаше до тях приглушен от стъклата. Осло бе забил поглед някъде в пода. Най-сетне проговори:

— Боже мой… Онова малко момиче… Онова дете… Не съжалявам толкова за двамата престъпници, но това клето момиченце…

„Чудовища“ беше изключително ценна творба, ако не и по-ценна от „Отронено цвете“, но Уд отлично познаваше теориите на Осло. Не беше дошла да спори по въпроса.

— Анек Холех… — продължаваше Осло. — За последен път разговарях с нея преди няколко години. Беше очарователна, но се чувстваше изгубена в ужасния свят от живи творби. Не само този луд човек е виновен за смъртта й. Всички ние сме допринесли с нещо за нея. — Изведнъж Хайръм се обърна към Уд. — Кой? Кой е способен на подобно извращение? И защо?

— Искам да ми помогнеш да разберем. Всички те смятат за един от най-големите познавачи на живота и творчеството на Бруно ван Тиш. Подскажи ми имена, подбуди. Кой може да е той, Хайръм? Нямам предвид кой унищожава картините, а кой му плаща, за да бъдат унищожени. Мисли за някаква машина. Машина, програмирана да затрива най-забележителните творби на Майстора. Кой би имал причина да програмира такава машина?

— А твоето мнение какво е? — попита Осло.

— Че е някой, който го мрази толкова, че да иска да му нанесе непоправими щети.

Хайръм Осло се облегна в креслото, премигвайки.

— Всеки, който познава Ван Тиш го обича и мрази от дън душа. Ван Тиш успява да създаде шедьоври, събуждайки подобни противоречиви чувства у хората. Ти знаеш, че главното, което ме отблъсна от него бяха безмилостните му методи на работа. „Хайръм — повтаряше ми той, — ако се отнасям с картините човешки, никога няма да направя от тях произведения на изкуството“.

„Но на кого ли го казвам, мислеше си Осло. Погледнете я само как седи там с това нейно изваяно като от мрамор лице. Господи, струва ми се, че единственият човек, успял да я развълнува някога, е Бруно ван Тиш“.

— Да, не може да се каже, че животът му е помогнал да стане по-различен. Не изключвам баща му, Мауриц ван Тиш, да е бил още по-жесток. Чувала ли си, че е сътрудничил на нацистите в Амстердам?

— Да, споменавали са ми.

— Предавал своите сънародници, холандски евреи, хвърлял ги в ръцете на Гестапо. Но го правел умело, почти без свидетели. Така и не бяха открити доказателства срещу него. Съумявал да плува, без да се мокри. Дори днес мнозина отричат, че Мауриц е бил колаборационист. Но, според мен, точно заради това е забягнал в малкото и тихо селце Еденбург веднага след войната. Там се запознал с онази млада испанка, дъщеря на преселници от Гражданската война, и се оженили. Тя била почти трийсет години по-млада от него и никога не разбрала какво я е привлякло у Мауриц. Подозирам, че е притежавал качеството, което по-късно синът му е щял да наследи в троен размер: способността да се налага на другите, да ги принуждава да обслужват собствените му интереси. В годината, когато се родил Бруно, майка му починала от левкемия. Не е трудно да си представим как това окончателно вгорчило характера на Мауриц. И той започнал да си го излива на сина си…

— Бил е реставратор, доколкото ми е известно.

— Неосъществен художник — отсече с ръка Осло. — Приел да работи по реставрацията на платна в Еденбургския замък, но заветната му мечта била да бъде живописец. Оказал се посредствен и в двата занаята. Знаеш ли, че често биел Бруно с четките си?

— Не съм запозната с личния живот на шефа си — отговори Уд с бледа усмивка.

— Използвал четки с много дълга дръжка, за да достига по-лесно някои от картините, окачени по високите стени в замъка. А когато четките се изхабели, не ги изхвърлял. Не вярвам да ги е пазел специално, за да налага Ван Тиш с тях, но понякога го правел.

— Ван Тиш ли ти го е разказвал?

— Ван Тиш нищо не ми е разказвал. Той е затворен в черупката си. Разказа ми го Виктор Зерицки, най-добрият, а може би и единствен негов приятел от детинство, защото Джейкъб Стейн е само негов идолопоклонник. Зерицки е историк и все още живее в Еденбург. Срещах се два-три пъти с него и успях да събера някои сведения.

— Продължавай, моля те.

— Всичко е могло да свърши дотам: дете, малтретирано от баща си, което сетне да стане на свой ред реставратор и посредствен художник… По-посредствен и от Мауриц, защото Бруно дори не умеел да рисува добре — Осло се подсмихна. — Но не бива да отричаме таланта на баща му… Зерицки ми показа някои акварели на Мауриц, които Ван Тиш му подарил: много са добри… Тогава станало чудото, „вълшебната приказка“, както се казва в документалните филми за фондацията: в живота му се появил Ричард Тиш, американският милионер. И всичко се променило завинаги.

Уд си водеше записки в бележничето, което бе извадила от чантата си. Осло замълча и зарея поглед в нарастващия мрак над градината.

— Ричард Тиш е човекът, дал възможност на Майстора да оглави цяла империя. Бил малко смахнат, безполезен мултимилионер-ексцентрик, наследник на богатство, което пропилял, както и на няколко стоманодобивни предприятия, които побързал да продаде, когато баща му починал. Бил роден в Питсбърг, но се смятал за пряк наследник на Отците пилигрими, първите холандски заселници в Съединените щати, и живеел обсебен от стремежа да открие данни за своя род. Проучил произхода на презимето си. По всичко личало, че семейство Ван Тиш от Ротердам се било разделило на два клана в годините на разцвет на Антилската компания. Един от прадедите се озовал в Северна Америка и поставил начало на стоманопроизводителите и търговците Ван Тиш. Ричард Тиш мечтаел да опознае „другия клан“, европейската половина на рода си. По онова време единствените двама души със същата фамилия били бащата на Бруно и неговата леля Дина, която живеела в Хага. През 1968 г. Тиш заминал за Холандия и направил изненадващо посещение на Мауриц. Намерението му било просто да попътува и толкова. Смятал да поговори с Мауриц за изкуство (вече знаел, че работи като реставратор), да си купи нещо за спомен и да се прибере в Съединените щати, натоварен със снимки и исторически „корени“. Ала срещнал Бруно ван Тиш.

Осло съзерцаваше изящните филиграни по дръжката на бастуна си. Погали ги разсеяно и продължи:

— Виждала ли си снимки на Бруно като дете? Бил е невероятно привлекателен с неговата гъста черна коса, светла кожа и тъмни очи, смесица между латински и англосаксонски черти. Истински малък фаун. Очите му сигурно са хвърляли искри, нали? Виктор Зерицки твърди, и аз му вярвам, че е притежавал способността да хипнотизира хората. Момичетата от селото лудеели по него, включително по-големичките. Убеден съм, че е привличал и някои мъже. По онова време бил тринайсетгодишен. Ричард Тиш го видял и се побъркал напълно. Поканил го да прекара лятото в имението му в Калифорния и Бруно приел. Предполагам, че Мауриц не е имал нищо против, като се има предвид щедростта на това божество, пристигнало отвъд Атлантика. Оттогава започнали да се виждат всяко лято, а през месеците, когато Бруно ходел на училище, редовно си пишели. По-късно Ван Тиш унищожил тия писма. Някои хора говорят за връзка в стила на Сократ и Алкивиад, но се чуват и по-неприятни намеци. Но едно нещо е истина — шест години по-късно Ричард Тиш завещал цялото си богатство на Бруно и налапал дулото на ловната си пушка. Намерили го седнал върху парче от колона в собствения му palazzo в околностите на Рим. Мозъкът му украсявал мозайките на стената. Сега същият италиански дворец принадлежи на Ван Тиш, както и останалите имоти на Ричард в Европа. Излишно е да ти казвам, че завещанието дошло като гръм от ясно небе. Естествено, малцината недоволни роднини го оспорили, но без успех. Като прибавим и смъртта на Мауриц две години преди това, можем да стигнем до заключението, че Бруно изведнъж се оказал притежател на всичките пари и свобода на този свят.

Нещо разсея Осло и го прекъсна — в градината бяха дошли двама работници и помагаха на момичето от портрета на Уд да излезе от езерото. Работният ден бе приключил. Хайръм наблюдаваше операцията по оттеглянето, но продължи разказа си.

— Трябва да признаем, че Бруно успял да се възползва добре и от двете. Пътешествал из Европа и Америка и за известно време се установил в Ню Йорк, където се запознал с Джейкъб Стейн. Преди това поживял в Лондон и Париж и се свързал с Танагорски, Калима и Бунхер. Не е чудно, че се запалил по хипердраматичното изкуство — бил роден, за да раздава задачи на другите. Той винаги е рисувал хора, дори още преди Калима да създаде теорията на новото движение. Използвал богатството си, за да превърне хипердраматизма в най-значимото изкуство на века. Откровено казано, дължим много на Ван Тиш — добави Осло с повече цинизъм, отколкото му се искаше.

— Оттук нищо няма да измъкнем — обади се госпожица Уд, потупвайки с молив бележника си. — Според твоя разказ, Ван Тиш има толкова врагове, колкото и почитатели.

— Така е.

— Ще трябва да погледнем от друг ъгъл.

Момичето от портрета на Деби Ричардс в градината се бе съблякло напълно и един от работниците грижливо сгъваше оцветените дрехи, а другият й подаваше халата. Уд огледа тялото на девойката (дори боса беше с няколко сантиметра по-висока от нея) и се запита разсеяно дали в очите на Осло и тя е толкова привлекателна. Ръбчетата на маската от серубластин бяха оставили следи по врата на девойката. Какво ли бе истинското й лице? Не знаеше и не искаше да знае.

Докато размишляваше, Уд свали тъмните очила и разтърка очи. Осло си помисли: „Боже мой, колко е слаба, само кожи и кости“. Предположи, че през последните години нервните проблеми на госпожица Уд по отношение на храната са се задълбочили. „Кучето пазач“ съвсем беше изпосталяло.

Бяха се запознали, когато тя беше още пале.

Това стана през 2001 г. в Рим, където Осло водеше курс за опазване на картини на открито. Той така и не разбра кое толкова го привлече у слабичкото, едва двайсет и тригодишно момиче. На пръв поглед обяснението изглеждаше лесно — Ейприл Уд беше хубава, обличаше се с показна елегантност и притежаваше забележителна култура и ум. Но у нея имаше нещо, което тутакси отблъскваше хората. По онова време тя отговаряше за сигурността при Феручоли и макар да беше богата, живееше сама и нямаше близки приятели. Осло реши, че е открил какво я държи настрана от другите — омразата, ленива и дълбока, като подземна отрова. От всички пори на госпожица Уд бликаше омраза.

С присъщото му безкрайно търпение, когато трябваше да помогне на някого, Осло си постави за цел да й предложи подходящ лек. Успя да събере някои сведения за живота й. Научи, че бащата — английски търговец, установил се в Рим, — е принуждавал Ейприл още като малка да се изявява като платно. Узна също, че се е подлагала на лечение заради проблеми с анорексията на нервна почва, появили се в годините, когато баща й държал на всяка цена да направи от нея произведение на изкуството. „Канеше неколцина посредствени художници и те ме скицираха гола — призна му веднъж Ейприл. — После сам ми правеше снимки и ги разпращаше на известни творци. Но аз навреме открих, че ми липсва търпение, за да бъда платно. Тогава се захванах с охраната им“. Ала тя разбираше „охраната на картини“ съвсем буквално. Очевидно не ги смяташе за живи същества. Двамата често спореха по въпроса. Тогава Осло разбра, че най-страшната отрова за Уд беше самата Уд. Всяко лекарство против тази отрова само щеше да й навреди още повече.

Когато тя постъпи на новото място, като началник по сигурността във фондацията, разстоянието помежду им се увеличи. През 2002 г. срещите им съвсем се разредиха, а през 2003 г. отсъствието ги загърна напълно със студения си плащ. Думата „край“ никога не бе произнесена. Останаха си приятели, но знаеха, че всичко между тях е приключило.

Той смяташе, че все още я обича.

Уд остави очилата върху бюрото и го погледна.

— Хайръм, ще бъда откровена с теб — аз съм в неизгодна позиция спрямо този, който унищожава картините.

— В неизгодна позиция?

— Някой от нашите хора му помага. Някой от фондацията.

— Боже мой — прошепна Осло.

За кратко, за нищожна част от секундата, му се стори, че тя отново се превръща в момиче. Осло съзнаваше, че зад непристъпната крепост се крие едно уплашено, нещастно и самотно създание, което понякога надничаше в очите й, но фактът, че го зърна точно сега го стресна. Мигът обаче бързо отлетя. Уд отново обузда лицето си. „Дори от серубластин не може да се изработи по-съвършена маска от истинските черти на госпожица Уд“, разсъждаваше Хайръм Осло.

— Нямам представа кой е — продължи тя. — Не е изключено конкуренцията да е подкупила някого. Във всеки случай има възможността да предоставя поверителна информация за смените на пазачите, за местата, където отвеждаме картините и така нататък. Някой ни е продал, Хайръм, отвътре и отвън.

— Стейн знае ли?

— Най-напред споделих с него. Но той отказа да ми помогне. Дори няма да се опита да отложи предстоящата изложба. Нито Стейн, нито Майстора желаят да се намесват. Работиш ли за големи творци, се налага да се оправяш сам, в това е мъчнотията. Те живеят в друго измерение, на друго равнище. Двамата ме смятат за тяхното куче пазач, дори ме наричат така и аз не ги поправям — занаятът ми е точно такъв. Досега се показваха доволни от мен. Но в този момент съм сама. И се нуждая от помощ.

— Винаги съм бил на твое разположение, Ейприл, можеш да разчиташ на мен и сега.

Откъм градината долетяха смехове. Група момичета и момчета, като студенти на екскурзия, се приближаваха към перголата, говореха си и се заливаха от смях. Бяха облечени спортно, с раници на рамо, но гладката им като огледало кожа лъщеше на електрическите лампи, започнали да просветват сред дърветата. Появата им изглеждаше почти свръхестествена — ангели с изваяни тела, същества от далечен свят, от който Хайръм Осло и Ейприл Уд се смятаха за отхвърлени и им беше много трудно да ги гледат без тъга. Осло й се извини, стана и отвори вратата на кабинета.

Уд веднага разбра, че става дума за ежедневен ритуал — картините на Осло се сбогуваха по този начин с господаря си. Тя разпозна творбите на Шалбу и на Мориц сред тях. Осло им говореше с усмивка. Шегуваше се. През ума й проблесна спомен за жилището й в Лондон. Притежаваше над четирийсет платна и почти наполовина от това живи предмети за украса. Някои бяха толкова скъпи, че позираха и когато тя не си беше вкъщи, дори да отсъстваше със седмици. Но Уд не разменяше нито дума с никого. Гасеше цигарите си в Пепелници-голи мъже, палеше Лампи-девици с депилирани полови органи, спеше върху маслено легло, съставено от трима младежи, оцветени в синьо, застинали в постоянно равновесие, миеше се до две коленичили на пода момичета, които придържаха с устни златни сапунерки, но никога, дори когато най-сетне тръгваха да си почиват след пълен работен ден в нейния дом, не й бе хрумвало да ги заговори. Осло обаче общуваше с картините си като гальовен баща.

След като каза довиждане на платната, Хайръм отново се отпусна в креслото и запали лампата върху бюрото си. Светлината проблесна в студените сини очи на Уд.

— В колко часа трябва да си тръгнеш? — попита я той.

— Когато реша. В Плимут ме чака частен самолет. А ако не ми се кара, мога да звънна на шофьора да дойде да ме вземе. Не се безпокой за това.

Осло допря върховете на пръстите си. По лицето му се четеше тревога.

— Сигурно си помислила и за полицията.

Усмивката на Уд беше белязана от умората.

— Тоя тип е във връзка с полицейските власти от цяла Европа, Хайръм. Ние ползваме помощта на ведомства и отдели за отбрана, които се задействат само при определени случаи, когато са заложени на карта сигурността и културното наследство на страните-членки. Покрай глобализацията методите на Шерлок Холмс може би изглеждат старомодни, но аз съм от тези, които ги предпочитат. Освен това докладите от въпросните ведомства ще отидат в кризисния щаб, а аз съм убедена, че някой от неговите членове помага на нашия човек. А най-лошото от всичко е, че времето ни притиска. — Тя помълча малко и после добави: — Подозираме, че ще се опита да унищожи някоя от картините в новата колекция и ще го направи сега, по време на изложбата. След седмица-две, а може би и по-рано. Не е изключено да нападне дори в деня на самото откриване. Няма да чака още дълго. Днес е вторник, 11 юли, Хайръм. Остават четири дни. Аз съм от-ча-я-на. Хората ми работят денонощно. Начертахме сложни планове за безопасност, но той ще ни се измъкне, както се е измъквал и преди. Ще погуби още една творба. И аз трябва да му попреча.

Осло остана замислен за миг.

— Опиши ми накратко неговия начин на действие.

Уд му разказа в какво състояние са били намерени картините и как е била използвана резачката за платна. И добави:

— Записва на магнетофон гласа на платната. Те говорят невероятни неща и предполагаме, че той насила ги принуждава да ги четат. Нося ти копия от текста на двата записа.

Тя извади от чантата си няколко сгънати листа и му ги подаде. Когато Осло свърши да чете, градината бе потънала в мрак и тишина.

— „Надживява ни само изкуството, намерило смъртта си“ — впусна се в разсъждения той. — Любопитно. Прилича на заявление на принципите на хипердраматичното изкуство. Танагорски казваше, че ХД-изкуството няма да просъществува, защото е живо. Колкото и парадоксално да звучи, това е точно така — то се прави с хора от кръв и плът, и следователно е тленно.

Забравила за бележника си, Уд се бе навела напред, опирайки лакти върху бюрото.

— Хайръм, мислиш ли, че тези фрази показват дълбоки художествени познания?

Осло изви вежди и се замисли преди да отговори.

— Трудно е да се определи, но мисля, че да. „Изкуството е също и унищожение — се казва на друго място. — Преди е било само това“. И се споменават пещерните рисунки, а после и египтяните. Аз го тълкувам по следния начин — до Възраждането, в общи линии, творците работели в името на „унищожението“ или в името на смъртта: бизони в пещерите, фигури в гробниците, статуи на страховити божества, средновековни описания на преизподнята… Но след Възраждането изкуството започнало да работи в името на живота. И така продължило до Втората световна война, ако щеш вярвай. Военният конфликт предизвикал оттегляне на съвестта у художниците, така да се каже. Те загубили невинността си, поддали се на песимизма, престанали да вярват в собствения си занаят. Дори днес, в XXI век, още не сме преодолели всички последици. Ние сме наследници на тази ужасна война. Ето това ни завещаха нацистите, Ейприл. Това постигнаха те…

Гласът на Осло бе залинял. Звучеше мрачно, като нощта край тях. Той говореше, без да гледа Уд, втренчен в бюрото.

— Винаги сме смятали, че човечеството е бозайник, способен да излекува собствените си рани с език. Но в действителност сме крехки, като велика картина, като красива и страшна фреска, която се самосъздава от векове. Това ни прави уязвими — драскотините върху платното на човечеството мъчно се реставрират. А нацистите раздраха платното, направиха го на парцал. Убежденията ни станаха на пух и прах и частиците им се разлетяха из историята. Вече нямаше какво да правим с красотата, освен да тъгуваме по нея. Вече нямаше как да се върнем към Леонардо, Рафаел, Веласкес или Реноар. Човечеството беше оцеляло, но бе останало сакато, с широко отворени за ужаса очи. Ето какво постигнаха в действителност нацистите. Творците още страдат от това наследство, Ейприл. В този смисъл, само в този смисъл, може да се каже, че „Хитлер“ е спечелил войната завинаги.

Хайръм вдигна тъжния си поглед към Уд, която го слушаше мълчаливо.

— Също като в университета — увлякох се в приказки — усмихна се той.

— Не. Продължавай, моля те.

Осло се загледа в дръжката на бастуна си и отново заговори.

— Изкуството винаги е било огледало на житейските превратности. Следвоенната живопис тръгна да се разгражда, платната преливаха от крещящи багри, развихри се безумната безформеност. Теченията, тенденциите бяха мимолетни. Един художник дори дръзна да се произнесе, и с право, че авангардността била само материята, с която се създавала традицията на следващия ден. Появиха се така наречените екшън картини, срещите и акциите, поп артът и неподлежащото на класификация изкуство. Школите се раждаха и умираха. Всеки художник се превръщаше в школа и единственото приемливо правило беше да не се спазват никакви правила. Тогава се появи хипердраматизмът, който, до известна степен, е свързан с унищожението повече от всяко друго художествено течение.

— По какъв начин? — запита Уд.

— Според Калима, големият теоретик на ХД, всичко човешко не само противоречи на изкуството, то го обезсмисля. Цитирам дословно пасажи от книгите му, не си измислям. Да го кажем с прости думи — една ХД-творба е толкова по-художествена, колкото по-малко човешка е тя. Хипердраматичните упражнения преследват именно тази цел: да лишат модела от човешката му същност, убеждения, емоционална устойчивост, издръжливост, да му отнемат достойнството, за да го превърнат в творчески материал. „Да унищожим човека, за да създадем творбата“, тръбят хипердраматиците. Това е изкуството на нашата епоха, Ейприл. Това е изкуството на нашия свят, на нашия нов век. Обезличават се не само човешките същества, обезличават се и всички останали изкуства. Ние живеем в един хипердраматичен свят.

Осло замлъкна. Мисълта на Уд отново се насочи, незнайно защо, към портрета на Деби Ричардс. Към онази по-привлекателна от нея жена, която Хайръм държеше в своя дом, за да си спомня за нея.

— Както обикновено — продължи Осло, — въпросната дивашка тенденция буди противоположни реакции. От едната страна застават хората, които смятат, че трябва да се отиде докрай и да се унизи човека до невъобразими предели — така се пръкнаха арт-шокът, хипертрагедиите, т.н. анимарт, живите предмети за украса… И капакът на всичко, пълното падение — извратеното мокро изкуство… А от другата — стоят онези, които са на мнение, че е възможно да се създават произведения на изкуството от човешки същества, без те да бъдат обиждани и унижавани. Така се появи натурхуманизмът. — Той вдигна ръце и се усмихна. — Но не желая да привличам привърженици.

— Следователно — обади се Уд — авторът на тези редове е разсъждавал от хипердраматична гледна точка, така ли?

— Да, но има необясними фрази. Например думите накрая на двата откъса: „Ако образите се простят с живота, творбите оцеляват“. Не разбирам по какъв начин една ХД-творба може да оцелее след смъртта на образите. Това е парадоксът на Танагорски, доведен до крайност. Текстовете са неясни, бих искал да ги анализирам по-обстойно. Във всеки случай не мисля, че трябва да ги приемаме дословно. Помня, че в „Алиса“ Хъмпти-Дъмпти твърдеше, че може да придаде на думите си значението, което му хрумне. Тук се забелязва нещо подобно. Само този, който ги е писал знае какво е искал да каже.

— Хайръм — каза Уд след кратко мълчание, — четох, че „Отронено цвете“ и „Чудовища“ се смятат за картини, заемащи твърде особено място в творчеството на Ван Тиш. Защо?

— Така е. Те се различават от останалите му произведения. В своя „Трактат за хипердраматичното изкуство“ Ван Тиш пише, че в основата на „Отронено цвете“ стои едно видение от детските му години, когато придружавал баща си в Еденбургския замък. Мауриц настоявал Бруно да го наблюдава как работи, за да усвои по-бързо занаята. Всяко лято, през ваканцията, Бруно и баща му минавали всеки ден по алея с цветя от двете страни. На едно място имало туфа с кокичета и веднъж на Ван Тиш му се сторило, че вижда момиче сред тях. Не е изключено наистина да го е видял, но той смята, че е било само видение. Истината е, че за него „Отронено цвете“ се е превърнала в символ на детството му. Мирисът на гора след дъжд, който лъха от творбите му…, който лъхаше от творбите му… е препратка към лятната буря, която се извила над Еденбург в деня на видението. — Осло внезапно се намръщи. — Запознах се с Анек, когато Ван Тиш рисуваше тази картина с нея. Горкото момиче вярваше, че Ван Тиш го цени. И той, естествено, използваше тия чувства за творбата си.

Осло замълча. Уд го наблюдаваше в сумрака.

— В „Чудовища“ той е искал да изобрази Ричард Тиш, а може би и Мауриц. Между тях и братята Валден, разбира се, нямаше ни най-малка прилика, но това беше карикатура, вид творческо отмъщение на хората, повлияли най-силно върху живота му. Избра двама психопати и окачи на вратовете им престъпна биография, която все още не е доказана напълно. Братята Валден бяха способни на много неща, но Ван Тиш като че ли ги направи още по-перверзни, използвайки шума около процеса, на който двамата бяха обвиняеми за смъртта на Хелга Бланшар и нейния син. Така че сравнението между героите от картината и тези от собственото му минало би могло да крие друг нюанс. Може би Ван Тиш иска да ни каже, че нито Ричард Тиш, нито Мауриц са били в действителност толкова порочни и извратени, но той ги помни такива и като такива ги пресъздава: разплути, уродливи фигури, педофили, престъпници, твърде подобни един на друг. Това е последната връзка между „Чудовища“ и „Отронено цвете“ — миналото. Нито една друга картина не е свързана така пряко с живота му.

— А при „Рембранд“? — Уд се наведе напред от стола. — Запознат ли си с описанието на картините от новата колекция?

— Чух някои неща, както повечето критици.

— Донесох ти каталог с най-новите данни — каза тя, докато вадеше от чантата си черна брошура. Разгъна я върху бюрото. — Тук има кратко описание на всяка творба. Те са общо тринайсет. Искам да ми кажеш коя от тях, според теб, би могла да бъде свързана по особен начин с миналото на Ван Тиш.

— Не бих могъл да отговоря на въпроса ти само въз основа на описанието в каталога, Ейприл…

— Хайръм, през последната седмица разпратих от Лондон този каталог до всички краища на планетата. Разговарях с десетки критици от петте континента и съставих списък. Всички те ми отговаряха по същия начин и се наложи да ги увещавам, макар че само на теб казах истината. Всеки от тях, макар и с неохота, изрази мнението си. Искам да добавя и твоето към списъка.

Осло я наблюдаваше, трогнат от необузданата тревога, която долавяше в очите й. Помисли малко преди да отговори.

— Много е трудно да се разбере дали „Рембранд“ ще включва подобна картина. Според мен става дума за подборка, доста по-различна от „Чудовища“, така както тя пък се различаваше от „Цветя“. Привидно с нея се отдава почит на Рембранд по повод четиристотин годишнината от рождението му. Но не бива да забравяме, че Рембранд е бил любимият художник на Мауриц и може би точно затова, защото става дума за любимеца на омразния му баща, е изпълнена с уродливи подробности. В „Урок по анатомия“, например, вместо труп има гола жена, която се усмихва, а студентите сякаш се готвят да й се нахвърлят. В „Синдиците“ са представени учителите и колегите на Ван Тиш: Танагорски, Калима и Бунхер… „Еврейска годеница“ е може би намек за колаборационизма на баща му по време на войната; говори се дори, че един от женските модели носи чертите на Ана Франк… „Христос на кръста“ е нещо като автопортрет… Моделът, Густаво Онфрети, е предрешен като Ван Тиш и е разпънат на кръста… С една дума всички картини от „Рембранд“ са пряко свързани по някакъв извратен начин с Ван Тиш и неговия свят…

— Но тоя тип ще унищожи само една от тях — отвърна Уд. — Аз трябва да знам коя.

Осло отклони поглед от умолителни очи пред себе си.

— И какво ще направиш, ако ти посоча една от тринайсетте вероятности? Ще охраняваш по-усърдно точно тази картина, нали? Ами ако сгреша? Аз ли ще бъда отговорен за нечия смърт? А може би няма да е само една.

— Няма да бъдеш отговорен за нищо. Вече ти казах, събирам мнения на специалисти от цял свят и ще заложа на картината, която събере най-много гласове.

— Защо не попиташ Ван Тиш?

— Не пожела да ме приеме — отвърна Уд. — Майстора е недосегаем. Освен това дори не са му споменали за унижаването на „Отронено цвете“ и „Чудовища“. Той се оттеглил на своя Олимп, Хайръм. Няма да успея да се доближа до него.

— А ако повечето от експертите сгрешат?

— Дори да е така, няма страшно. Няма да подложа на риск оригиналната картина.

Изведнъж не тя, а Хайръм Осло се почувства изнервен. Докато наблюдаваше лицето на Уд, осветено от лампата, той осъзна намеренията й. Цялото му тяло се напрегна.

— Чакай малко. Сега разбрах. Ти ще… Ще подхвърлиш на смахнатия някое копие като стръв… Копие на картината, която събере най-много гласове…

Последва мълчание. Осло разбра, че е попаднал право в целта.

— Това си намислила, нали? А какво ще стане с копието? Отлично знаеш, че говорим за човешки същества…

— Ще го охраняваме — каза тя.

В същия миг Осло долови, че не е искрена.

— Не, няма да го охраняваш. Безсмислено е да го охраняваш… Искаш да го използваш като примамка. Искаш да поставиш капан. Ще натикаш в ръцете на психопат едно или няколко невинни същества, за да спасиш други!

— На пазара копието на творба от Ван Тиш струва само петнайсет хиляди долара, Хайръм.

Осло усещаше, че го обзема предишния гняв.

— Но това са хора, Ейприл! Копията са хора, също както оригиналната картина!

— Но нямат никаква стойност по отношение на изкуството.

— Изкуството не означава нищо в сравнение с хората, Ейприл!

— Не желая да споря, Хайръм.

— Цялото изкуство на този свят, цялото проклето изкуство на този свят, от Партенона до „Мона Лиза“, от „Давид“ до симфониите на Бетховен, е боклук в сравнение дори с най-незначителния човек! Не можеш ли да го проумееш?

— Не желая да споря, Хайръм.

„Ето каква е тя, помисли си Осло, такава си е, безчувствена, и светът щеше да продължи да напредва в същата посока. Да опазим световното наследство, казваше Уд, да опазим великите човешки творения, пирамиди, скулптури, платна, музеи, създадени върху трупове, кости върху кости. Да защитим наследството от неправдата. Да купуваме роби, за да влачат гранитни блокове. Да купуваме роби, за да рисуваме телата им. За да изработваме Пепелници, Лампи и Столове. За да ги преобразяваме в животни и хора. За да ги унищожаваме според цената им на пазара. Добре дошли в XXI век — животът свършва, но изкуството остава. Е, и това е утеха“.

— Няма да спомагам за една несправедливост — отсече той.

Госпожица Уд най-неочаквано се усмихна.

— Хайръм, ти си виждал много творби на Ван Тиш през живота си и знаеш, че от художествена гледна точка никое копие не може да се сравнява с оригинал на Майстора, нали така?

Осло се съгласи.

— Добре тогава, ти твърдиш, че копието и оригиналът са човешки същества и смятам, че си прав. Точно заради това, защото материалът е един и същ, стойността е различна. А когато дойде ред за важните решения, човек трябва да избира онова, което струва повече. Пак повтарям, не желая да споря с теб, но ще ти дам един много типичен пример. Къщата ти гори и ти имаш възможност да спасиш само една творба. Какво ще спасиш: „Бюст“ от Ван Тиш или копие на „Бюст“? И в двата случая говорим за единайсет-дванайсетгодишни момичета. Кое от двете деца би спасил, Хайръм? Кое от двете?

Последва дълга пауза. Осло прекара ръка през изпотеното си чело. Уд добави с нова усмивка:

— Ето за такава „несправедливост“ ти предлагам да спомогнеш.

— Не си се променила — каза тогава Осло. — Не си се променила, Ейприл. Какво искаш да предотвратиш в действителност? Унищожаването на една творба или на доверието в себе си?

— Хайръм.

Ах, този глас, съскащ като електричество. Този леден шепот, който те вцепенява, както раздвоеният език на отровната змия вцепенява малката си жертва. Уд се приведе напред, сякаш тялото й бе загубило центъра си на тежестта. Заговори безкрайно бавно, с тон, който накара Осло да се размърда в креслото.

— Хайръм, ако искаш да ми помогнеш, кажи ми най-сетне проклетото си мнение.

След малко, по същия начин, вперила сините си като кварц очи в Осло, Уд добави:

— Извинявай за неочакваното посещение, Хайръм. Всъщност ти вече много ми помогна. Това ми стига.

— Чакай, дай ми каталога. Ще го проуча и ще ти се обадя утре. Ако открия, че при някоя от картините вероятността е по-голяма, ще ти се обадя.

Той се поколеба преди да продължи, като че ли преценяваше ползата от крехкото обещание на човек, който гледа с нейния поглед и говори с такъв смразяващ глас.

— Обещай ми, че ще положиш усилия никой да не пострада, Ейприл.

Тя кимна в съгласие и му подаде каталога. После се изправи и Осло я изпрати обратно до къщата.

Нощта се спускаше над света.

Пейзажът се състои от ръце, протегнати в мрака, сякаш се готвят да сграбчат нещо. Те висят от фенерите, разлепени са по стените и железните вагони на трамваите, веят се от аркадите на мостовете над каналите. Това е образът, избран за рекламата на „Рембранд“: ръката на „Ангела“ от „Якоб се бори с ангела“, картината, която предстои да бъде представена пред медиите в Старото ателие същия ден — четвъртък, 13 юли, творбата, която ще запали огъня на най-невероятната изложба на десетилетието.

„Едва ли можеха да намерят по-подходящ символ“, мислеше си потресен Бош. Той знаеше, че съществува още една ръка, която също се протяга в мрака с надеждата да сграбчи нещо. С наближаването на уречената дата опасенията на Уд го завладяваха все по-настойчиво. Ако преди бе изпитвал известни колебания относно вероятността Художника да нападне „Рембранд“, сега вече нямаше никакви съмнения. Беше убеден, че престъпникът е тук, в Амстердам, и че е подготвил своя стратегия. Щеше да погуби една от картините, освен ако не откриеха начин да го спрат. Или да опазят въпросната творба. Или да му устроят капан.

Плътни облаци закриваха небето, когато Бош пристигна в Новото ателие в четвъртък сутринта. Над покрива на музея „Стеделек“ стърчаха черните върхове на завесите, съставляващи „Тунела на Рембранд“, както печатът бе нарекъл изложбената шатра, монтирана на просторния „Музеумплейн“. Денят беше хладен, макар че бе лято. Бош си спомни, че метеорологичната прогноза вещаеше дъжд за събота, деня на откриването. „Да, дъжд, придружен от светкавици и гръмотевици“, размишляваше той. Като влезе в кабинета си, установи, че на всички телефони имаше пропуснати повиквания, но не успя да провери нито едно от тях, защото Алфред ван Хоор и Рита ван Дорн го чакаха с един CD и с непреодолимото желание да споделят с него някои неща, а първият от тях — да му покаже и нови компютърни симулации. И Ван Хоор, и Рита носеха на реверите на саката си емблеми на изложбата — миниатюрна ръка на „Ангела“, протегната над думата „Рембранд“. Стикерите се сториха смешни на Бош, но той се въздържа от забележки. Двамата му сътрудници се усмихваха доволни от добрия ход на мерките за сигурност предишния ден, по време на представянето пред журналистите. Стейн ги беше похвалил. И двамата изглеждаха убедени в заслугите си. Бош ги наблюдаваше с известно умиление.

— Бих искал да огледаш тази схема, Лотар — говореше Ван Хоор, сочейки триизмерния скелет на Тунела върху екрана. — Виждаш ли нещо, което привлича вниманието ти?

— Червените точки.

— Точно така. Знаеш ли какво означават те?

Бош се раздвижи на стола.

— Аварийните изходи за публиката, предполагам.

— Правилно. И какво мислиш за тях?

— Алфред, карай направо, моля те. Чака ме ужасна сутрин. Не ми е до изпити.

Рита се подсмихна безмълвно. Младият Ван Хоор изглеждаше засегнат.

— Аварийните изходи за картините са малко, Лотар. Мислили сме повече за публиката, но нека видим какво става при извънредна ситуация. Например пожар.

Той удари един клавиш и представлението започна. На Бош му хрумна, че Ван Хоор наблюдава екрана със същото гордо изражение, с което Нерон е наблюдавал разрушаването на Рим. За няколко секунди триизмерният Тунел бе обхванат от пламъци.

— Знам, че завесите са огнеупорни и че според твърденията на Попоткин при прожекторите за светлосянка не ставало късо съединение, както при обикновените крушки. Но да си представим, че въпреки всичко избухне огън…

Игор Попоткин беше физикът, създал въпросните осветителни тела. Освен това той беше поет и пацифист, като мнозина руски учени от епохата на гласността и перестройката. Стейн казваше, че след няколко години ще му бъде присъдена Нобелова награда в определена област, макар че не дръзваше да предположи в коя. Бош беше виждал Попоткин няколко пъти по време на посещенията му в Амстердам — спаружено старче с биволско лице. Много обичаше да пуши трева и беше обиколил всички кафенета в Червения квартал, попълвайки сбирката си от рекламни торбички.

— Лотар, какво ще се случи според теб, ако пламне пожар?

— Бягството на публиката ще попречи на евакуацията на картините — отвърна Бош, примирил се с разпита.

— Точно така. Какво би било решението тогава?

— Да се отворят повече изходи.

В изражението на Ван Хоор се четеше престорено състрадание, като на водещ на конкурс, чул погрешен отговор.

— Няма време за това. Но ми хрумна друга идея. Един от екипите по сигурността ще отговаря за отвеждането на картините в случай на бедствие. Гледай.

Появиха се чудовища, облечени с ризи, бели панталони и зелени жилетки.

— Нарекъл съм ги „Звено за спешна помощ“ — обясни Ван Хоор. — Ще бъдат разположени при сборните пунктове в средата на подковата на Тунела в отделни камионетки, готови да потеглят с пълна скорост заедно с платната, ако се наложи.

— Браво, Алфред — прекъсна го Бош. — Наистина. Одобрявам предложението. Безупречно решение.

Когато пожарът на Ван Хоор угасна, дойде ред на Рита. Тя само повтори онова, което вече беше решено. Прибирането на картините щеше да бъде възложено на едни и същи проверени хора. На всеки сто метра от Тунела щяха да бъдат разположени патрули на охраната. Освен оръжие, те щяха да носят и фенерчета, но нямаше да ги палят, освен при извънредна ситуация. Предвиждаше се поставянето на три гранични съоръжения със съответната апаратура: рентген, магнитни врати и бързи анализатори на изображения. Всички пакети и куфари трябваше да бъдат оставяни на входа. Влизането с детски колички щеше да е забранено. С чантите нищо не можеше да се измисли, освен да бъдат проверявани наслука подозрителните лица, но вероятността някой да успее да внесе опасен предмет в чанта, без да бъде засечен от нито един уред, беше по-малка от нула цяло и осем на сто. В хотела, където бяха затворени картините, (името му, разбира се, нямаше да се съобщава), всяко платно щеше да бъде наблюдавано неотстъпно от трима агенти. Тези от тях, които оставаха на пост вътре в стаите, щяха да застъпват всяка сутрин след щателна проверка на пръстовите отпечатъци и на гласа. Щяха да бъдат снабдени с еднократни пропуски, чийто код щеше да се подменя ежедневно, да носят обичайното оръжие, както и електрошокови гривни.

— Между другото — продължи Рита — на какво се дължи внезапната промяна в списъка на дежурните агенти, Лотар?

— Това е моя грижа, Рита — отвърна Бош. — Ще докараме нови хора от седалището ни в Ню Йорк. Утре пристигат.

Алфред и Рита си размениха колебливи погледи.

— Допълнителна мярка за сигурност — отсече Бош. Той се помъчи да се държи непринудено, защото никак не му се щеше двамата да заподозрат, че не им доверява всичко. Ван Хоор и Рита не знаеха нищо за Художника, нито за плановете, над които умуваха с Ейприл.

— Това ще бъде най-охраняваната изложба в историята на изкуството — усмихна се Рита. — Мисля, че е излишно да се притесняваме толкова.

В този миг Курт Соренсен подаде островърхата си глава. До него беше Герт Варфел.

— Може ли за минута, Лотар?

„Разбира се, влизайте“, отвърна на ум Бош. Алфред и Рита си събраха нещата и новодошлите светкавично заеха местата им. Започна умопомрачително разискване за безопасността на важните особи, които смятаха да посетят Тунела. До края нито един от тримата не отвори дума за това, което най-много безпокоеше Бош. Но ето че Соренсен се обади:

— Ще нападне ли или не?

Варфел и Бош се спогледаха, преценявайки взаимно тревогата си. Бош установи, че Варфел изглежда далече по-спокоен и уверен от него.

— Няма да нападне — заяви Варфел. — Този сезон ще остане скрит в бърлогата си. „Рип ван Уинкъл“ го е стиснал за топките.

„Той ни е стиснал нас — помисли си Бош, като ги наблюдаваше с подозрение. А дали пък някой от вас двамата не му помага?“

След като бе прочел първите доклади, Бош бе загубил и малкото доверие в системата, което му бе останало. В докладите имаше три вида „резултати“: психологически профил на Художника, оперативен профил и това, което на тайнствения жаргон на „Рип ван Уинкъл“ се наричаше „подкастряне“, т.е. отстраняването на страничните пътища. Психологическият профил бе дело на повече от двайсет експерти, работили поотделно. Всички те бяха единодушни за едно — Художника беше класически образец на психопат: студен, умен, неспособен да се пречупи пред властта. Посланията, които той насилваше творбите да четат, навеждаха на мисълта, че вероятно се касае за неосъществен художник. Оттук нататък мненията се разминаваха — под въпрос оставаха полът и сексуалната му ориентация; някои говореха за един човек, други — за неколцина. Оперативният профил беше по-безспорен. Още не се бе стигнало до задоволително сътрудничество между граничните власти на страните-членки. Проверяваха се всички случаи на фалшиви документи, регистрирани от полицията през последните седмици, но някои страни предоставяха с недоверие своите данни. Митническите служители разполагаха с описания на Бренда и на Нелегалната, но беше невъзможно да арестуват някого само въз основа на приликата му с компютърен портрет. Проучваха се предприятията за серубластин. Следеше се движението на големи парични суми от една сметка към друга във всички европейски банки, тъй като се предполагаше, че Художника няма финансови затруднения. Провеждаха се разпити на доставчици и производители на магнетофонни ленти.

Накрая идваше „подкастрянето“. То беше най-потискащо. Някои разпити на модели, които умело боравеха със серубластин, се провеждаха по специален начин. Бош не знаеше какво се случва по време на тия „специални“ разпити, но разпитваните лица изчезваха завинаги. Ключовия човек беше обявил — ще има жертви, „невинни, но неизбежни“. „Рип ван Уинкъл“ напредваше слепешком, като безмозъчен великан, но се опитваше да заличава следите, които оставяше по пътя си — „специалните“ разпити трябваше да останат в пълна тайна.

Бош беше наясно, че става дума за надпревара, в която можеше да има само един победител: или изкуството, или Художника. Европа действаше така, както се действа винаги в подобни случаи — бранеше общочовешките ценности, наследството, предавано от поколение на поколение. Редом с това наследство самото човечество можеше да бъде пренебрегнато. Божествената творба е далече по-значима от творението на шепа посредствени смъртни, макар те да са мнозинство. Бош го бе осъзнал още в бунтарските си години — божественото, дори да произхожда от малцина, винаги е по-многобройно от мнозинството, защото всички го възприемат.

Или почти всички. „Вероятно разпитваните от «Рип ван Уинкъл» хора мислеха другояче“, предположи Бош.

— Впрочем — отбеляза Соренсен — утре сме на съвещание с Рип. В Хага. Вие знаехте ли?

Да, Бош и Варфел знаеха. Срещата се оповестяваше в последния доклад. Очевидно разполагаха с нови „резултати“ и искаха да ги обсъдят на живо. Соренсен и Варфел бяха склонни да мислят, че Художника вече е заловен. Бош не беше чак такъв оптимист.

По средата на деня, около обед, в кабинета му нахлу Ники с вдигната ръка. Двата й пръста образуваха римско пет. Бош едва не подскочи на стола, но после осъзна, че това пет, предполагаемият знак за победа, всъщност означава „две“. „Е, и това е победа — помисли си той въодушевено. — Вчера ни оставаха четири“.

— Успяхме да изключим още двама — обяви Ники. — Бях ти споменала, че Левиатов е прекарал известно време в затвора за кражба, помниш ли? Изоставил е кариерата на платно и сега се опитва да пробие с една галерия за хипердраматично изкуство в Киев. Говорих с него и с някои от служителите му, които потвърдиха алибито му. През последните седмици не е мърдал оттам. Що се отнася до Фурие, вече няма съмнение — преди шест месеца се е самоубил след нещастна любовна връзка с един от бившите си собственици, но фирмата за произведения на изкуството, която го продавала, скрила новината, за да не накърни репутацията на другите платна. Само тези двамата са без алиби.

Бош разгърна документите върху бюрото си. Две снимки, две имена, две лица. Едното — обрамчено с дълга кестенява коса на вълни, с дълбоки сини очи. Второто — почти детско, безлично, с обръсната глава.

— Първият се казва Лейе — обясни Ники. — Около двайсетгодишен, но за пола му не сме сигурни. Работил е предимно в Япония с художници като Хигаши, но не е японец. Специалист е в транссексуалните прояви и в арт-шока. За втория знаем повече — името му е Постумо Балди, роден в Неапол през 1986 г., от мъжки пол, също двайсетгодишен. Син е на пропаднал художник и на бивше женско украшение, понастоящем разведени. Има данни, че майката е участвала като платно във второстепенни арт-шокове и че е водела момчето още от съвсем невръстна възраст да позира до нея. Балди се е усъвършенствал в транссексуалните прояви. През 2000 г. Ван Тиш го избира, за оригинала на „Фигура XIII“, една от малкото транссексуални творби на Майстора. После се посветил на арт-шока и на портретите.

Бош се бе втренчил като хипнотизиран в двете снимки. Ако интуицията на Уд не я лъжеше и ако компютрите не бяха пропуснали нищо, Художника беше единият от тези двамата.

— Познай кой е — усмихна се Ники — не е изключено Лейе да е в Холандия в момента. Всъщност може би е в Амстердам.

— Какво?

— Така е. Дирите му се губят заради участие в две прояви на арт-шок в „Екстрийм“, заведение с незаконни творби в Червения квартал. Било е през декември миналата година.

— Чувал съм за „Екстрийм“ — каза Бош.

— Собствениците не са показали особено желание за съдействие. Твърдят, че нямали представа къде се е дянал Лейе след това и са отказали да дадат сведения на анкетната група, която им изпратихме. Обмислям дали да не помоля хората на Ромберг да „ги посъветват“, ако ми разрешиш.

Бош съзерцаваше загадъчното лице на Лейе и не можеше да определи дали тези гладки черти принадлежаха на мъж или на жена.

— А Балди?

— Губим следите му във Франция. Последната творба, в която се е представил, е била със сигурност транссексуална проява от Ян ван Обер за Жени Туро, търговец на картини, но дори не изпълнил срока на договора. Тръгнал си и оттогава не се знае нищо за него.

Бош се замисли за миг.

— Ти решаваш. — Ники бе извила русите си вежди в очакване.

— Ван Обер живее в Делфт, нали? Обади му се и уреди среща за утре следобед. Трябва да пътувам до Хага сутринта и на връщане мога да се отбия в Делфт. Просто му кажи, че търсим Постумо Балди. И прати хората на Ромберг в „Екстрийм“.

Когато Ники напусна кабинета, той продължи да се взира в двете лица, в непознатите младежи с гладка кожа, които го гледаха от снимките. „Един от тях е Художника — мислеше си Бош. — Ако Ейприл е права, а тя винаги е права, той е един от тези двамата тук“.

Светлините са довършителният щрих. Херардо и Ул ги монтират в дневната на вилата. Работят от ранна сутрин, защото съоръженията са чувствителни. Наричат ги прожектори за светлосянка и са изобретени специално за изложбата от някакъв руски физик. Клара оглежда непознатите уреди — метални шини, от които стърчат рамена, завършващи с крушки. Приличат й на стоманени закачалки.

— Ще видиш нещо изключително — каза Херардо.

Спуснаха щорите. В настъпилата плътна дрезгавина Ул превключи прекъсвача и от крушките бликна златисто сияние. Уж беше светлина, а не осветяваше. Сякаш придаваше на въздуха цвета на златото, вместо да очертава предметите. С искрящата скорост на електричеството дневната се бе превърнала в платно от XVII век. Минималистичен пейзаж от Франс Халс, Рубенсово прет-а-порте, постмодернистичен Вермеер. Херардо — единственият образ в този мрачен маслен интериор — стоеше срещу нея и се усмихваше.

— Като че ли се намираме в картина на Рембранд, нали? Ела, ти си главната героиня.

Тя пристъпи, гола и с боси нозе, към сиянието. Гледаше в него втренчено, но то не я заслепяваше, светлината беше приятна и примамлива, мечтата на пеперудата-самоубийца. Чуха се възторжени възклицания.

— Ти си съвършена картина — похвали я Херардо. — Не е нужно дори да те рисуват. Искаш ли да се огледаш? Ето.

Изскърца дървена рамка и тя видя как едно от огледалата се приближава към нея откъм дъното.

Дъхът й секна.

По някакъв начин, незнайно как тя разбра, че точно това бе търсила цял живот.

Силуетът й изпъкваше със златни щрихи върху тъмния, като в класическа рисунка, фон. Лицето и половината завеса на разпуснатата й коса бяха инкрустирани върху кехлибар. Премигна от отблясъка на собствената си гръд, на разкошната чаша на венериния си хълм, на изваяните си бедра. Помръдна леко, грейна като диамант под слънчев лъч и се превърна в друга творба. С всяко свое движение Клара скицираше хиляди различни платна на самата себе си.

— С удоволствие бих те поставил вкъщи под такива светлини — долетя гласът на Херардо от здрача. — Гола жена на черен фон.

Тя почти не го слушаше. Струваше й се, че всичко, за което бе мечтала, откакто откри картината на Елисео Сандовал в дома на Талия, всичко, което едва бе посмяла да изрече и да признае, когато реши да стане платно, сега беше тук, в отражението на тялото й под прожекторите за светлосянка.

Осъзна, че винаги е била олицетворение на собствената си мечта.

Тази сутрин позите станаха по-леки. Херардо наричаше това „запълване на стойката“. Цветовете вече бяха уточнени: тъмночервена тоналност за събраната на кок коса; седеф, примесен с розово и жълто за кожата; тънка линия охра за веждите; очите кестеняви с лек кристален оттенък; устните в телесен нюанс, а ареолите на гърдите — в сиво-кафяво. След като се изкъпа с разтворители и си върна първоначалните багри на имприматурата, Клара се почувства по-добре. Беше изтощена, но бе стигнала до края на това дълго пътуване. Последните петнайсет дни бяха протекли в напрегнато позиране, опити с цветови гами, упражнения за съсредоточаване, повтаряне на майсторския рисунък, с който Ван Тиш бе изписал изражението й пред огледалото и напрегнат ход на времето. Оставаше последната подробност.

— Подписът — обясни й Херардо. — Днес следобед Майстора ще ви подпише всичките в работното помещение на Старото Ателие. И ще преминете във вечността — добави той с усмивка.

Ул седна зад волана на камионетката. Тръгнаха по магистралата и скоро пред тях се появи Амстердам. Гледката към града, който винаги й напомняше скъпоценна кукленска къща, ободри вцепенения дух на Клара. Прекосиха няколко моста и се отправиха към квартала на музеите по тесни и подредени улици, съпровождани от неуморните велосипеди и механичния парад на трамваите. Ето я и изисканата сграда на „Рейксмузеум“. В далечината, отвъд сивотата на обедния час, се надигаше плътна черна маса. Лъчите на слънцето, успели да се промъкнат през нея, изтръгваха опалови отблясъци от гигантското здание. Сякаш върху Амстердам всеки миг щеше да налети цунами от петрол. Ул посочи нещо откъм шофьорската седалка.

— Тунелът на Рембранд.

Бяха решили да го посетят преди да отидат в Старото ателие за сеанса по подписването. На Клара много й се искаше да види тайнственото място, където щеше да бъде изложена. Спряха близо до „Рейксмузеум“. Температурата не беше съвсем лятна, но тя не усети никакъв студ под леката капитонирана рокля без ръкави, пристегната в талията. Пластмасовите й пантофки също бяха подплатени; носеше, разбира се, и трите етикета, които я определяха като един от оригиналните образи на „Сусана и старейшините“.

Навлязоха по „Музеумстраат“ и се озоваха почти неволно пред Тунела. Той наподобяваше гърло на огромна мина, закрито със завеси. Имаше формата на подкова, отворена към задната фасада на „Рейксмузеум“, а главният вход се охраняваше от две бариери, мигащи светлини и бяло-оранжеви автомобили с надпис Polizie отстрани. Жени и мъже в тъмносини униформи стояха на пост край огражденията. Неколцина туристи снимаха колосалното съоръжение.

Херардо и Ул тръгнаха към полицаите, а Клара се спря да огледа Тунела. От входа, висок почти колкото някоя от големите класически постройки на Амстердам, завесите се стелеха на различни нива, слизаха и се издигаха към облаците като шатра на величествен цирк, плъзгаха се между дърветата, увиваха се около тях, препречвайки улиците и закривайки хоризонта. Подковата обхващаше централната част на площад „Музеумплейн“ с изкуственото езеро и възпоменателния паметник. Имаше нещо неестествено, уродливо в тази чернилка, лепната като мъртъв паяк върху изящния пейзаж на Амстердам, но Клара не успяваше да определи какво е то. Като че ли живописта бе преминала в друго измерение. Като че ли това не беше художествена изложба, а нещо далече по-необичайно. Огромна завеса с един от прочутите последни автопортрети на Рембранд закриваше входа. Лицето му под баретата — месест нос, холандски тънки мустачки и бакенбарди — наблюдаваше скептично света. Приличаше на божество, уморено от съзидание. Завесата на изхода представляваше уголемена снимка на Ван Тиш в гръб. „Влизаме през гърдите на Рембранд и излизаме през гърба на Ван Тиш — помисли си тя. — Минало и настояще на холандското изкуство“. Но кой от двамата гении беше по-загадъчен? Онзи, който показваше нарисувания си лик, или този, който криеше истинския си образ? Не можа да си отговори.

Към нея се приближи Херардо.

— Проверяват документите, за да ни пуснат да влезем. — И посочи към Тунела. — Как ти се струва?

— Невероятен.

— Дълъг е почти петстотин метра, но е извит под формата на подкова, за да се побере на площада. Влиза се от тази страна и се излиза през друго гърло, в близост до музея на Ван Гог. На някои места достига четирийсет метра височина. Ван Тиш искаше да го инсталира близо до дома, в който е живял Рембранд, „Рембрандхоис“, да прекъсне няколко улици и дори да опразни определени сгради, но разбира се не му позволиха. Завесите са от специална материя — не допускат нито лъч външна светлина, за да се осигури абсолютно тъмна, черна като кладенец обстановка, защото прожекторите за светлосянка ще осветяват само картините. Ще го обиколим. Но не се отделяй от нас.

— Какво може да ми се случи? — запита Клара с усмивка.

— Просяците влизат вътре да нощуват. Наркоманите също използват мрака, за да се промъкнат. Както и групите от противници на хипердраматичното изкуство: ВХД и така нататък… Да, ВХД — Bothered About Hyperdrama или „Възмутени от хипердрамата“. Чувала си за тях, нали?… Те са най-верните ни „последователи“ — засмя се Херардо. — Утре ще се стълпят пред Тунела, но понякога един-двама провокатори успяват да се шмугнат и да поставят протестни плакати. Полицията патрулира вътре и всеки ден арестуват по някого. Да вървим.

На Клара й стана приятно, че Херардо се грижи така за нея. При други обстоятелства би си помислила, че той се безпокои за „Сусана“, но сега беше убедена, че не е така. Херардо се страхуваше да не загуби точно нея, Клара Рейес.

Ул ги чакаше до тесен процеп близо до входната завеса. „Все едно влизаме под главата на Рембранд“, мина й през ума. Слаби светлини по цокъла очертаваха пътеката. Но когато пролуката се затвори, те потънаха в непознатия мрак. Дори уличният шум се стопи. Долитаха само далечни отгласи. Клара едва различаваше сянката на Херардо.

— Изчакай малко. Очите ти ще свикнат.

— Вече виждам нещо.

— Не се безпокой, няма препятствия. Маршрутът се движи по полегата и тясна рампа, обозначена с тези лампички. Ти само го следвай. Когато поставят картините и ги осветят с прожекторите за светлосянка, те ще служат за отправни точки. Напипваш ли шнура на парапета? Не се отделяй от него.

Херардо оглави редицата. Клара вървеше по средата. Тръгнаха бавно по гладкия под, опипвайки като слепци въжето покрай пътеката. Тя различаваше смътно само краката на Херардо и късче от панталоните му. Останалата част от силуета му се размиваше в мрака. Струваше й се, че напредва през световната нощ.

— Всичко наред ли е там отзад? — чу тя гласа на Херардо.

— Горе-долу.

Ул каза нещо на холандски, Херардо му отговори и двамата се засмяха. После преведе:

— Някои картини казвали, че от това място ги побивали тръпки.

— На мен ми харесва — заяви Клара.

— Тая тъмница?

— Да, сериозно.

Тя чуваше стъпките на Херардо и на Ул, както и шума — шляп, шляп, — на етикетите по глезена и по китката й. Изведнъж нещо в атмосферата се промени. Като че ли пространството се бе уголемило. Ехото от стъпките им звучеше различно. Клара спря и погледна нагоре. Стори й се, че надниква в бездна. Усети обратно притегляне, сякаш й предстоеше да се откъсне от пода и да падне в завесите на свода. Хорове от тишина се преплитаха в черните висини над главата й. Внезапно в съзнанието й изплуваха думите на Ван Тиш, че няма абсолютен мрак и тя се запита дали със създаването на този Тунел художникът не е искал да опровергае сам себе си.

— Това тук се нарича „базиликата“. — Гласът на Херардо плуваше срещу нея. — Намираме се под първия свод. Висок е почти трийсет метра. Вторият е на другото рамо на подковата и се извисява още по-нагоре. Тук, в средата, ще бъде изложена „Урок по анатомия“. А по-нататък — „Синдиците“ и „Одраният вол“: моделите ще висят от тавана с главата надолу. Сега не можем да видим дъното, защото прожекторите за светлосянка не са запалени.

— Мирише на бои — прошепна тя.

— На маслени бои — уточни Херардо. — Намираме се в картина на Рембранд. Нима забрави? Ела насам, не изоставай.

— Как разбра, че изоставам?

— Жълтите етикети те издават.

Клара вървеше, но краката й трепереха. Реши, че мускулите й са отвикнали от тази естествена дейност след усилените дни на неподвижност, които бе изтърпяла, но подозираше, че треперенето се дължи и на вълнението, което будеше у нея необятният мрак.

— Вече сме близо до мястото, където ще бъде поставена „Сусана“ — продължи Херардо. — Обаче погледни, виждаш ли онова тъмно скеле в далечината?

Стори й се, че различава нещо, макар че не знаеше дали Херардо има точно това предвид. Едва успяваше да зърне очертанията на ръката му, протегната към празното пространство.

— Вече сме стигнали почти до извивката на подковата. Там ще бъде разположена „Нощна стража“: внушително стенно пано с повече от двайсет модела. А там — „Момичето на прозореца“ и малкият портрет на „Титус“, синът на Рембранд. От тази страна — „Еврейска годеница“… Сега ще стигнем до мястото, където ще бъде изложен „Пирът на Валтасар“.

Както вървяха, Клара забеляза в дъното нещо странно, което се движеше: блуждаещи огньове, правоъгълни светулки.

— Полицаи — обади се Ул зад гърба й.

Вероятно беше един от патрулите, които според Херардо обикаляха из Тунела. Разминаха се с тях. Призраци с шапки и значки, които проблясваха. Клара зърна усмивки и дочу думи на холандски.

Продължиха да навлизат в дълбините на един изоставен свят.

— Вярваш ли в Бога, Клара? — попита неочаквано Херардо.

— Не — отвърна простичко тя. — А ти?

— Аз вярвам, че има нещо. И тунели като този ми показват, че съм прав. Трябва да има още нещо, не мислиш ли? Иначе какво е накарало Ван Тиш да го построи? Той самият е оръдие на по-висша сила, без да го съзнава.

— Да, оръдие на Рембранд.

— Не се занасяй, драга, над Рембранд стои нещо друго.

„Какво, питаше се тя. Какво стои над Рембранд?“ Неволно, почти несъзнателно, тя вдигна поглед. Видя плътен мрак, преплетен със сянка от светлина, съвсем далечна, сякаш измислена от очите й, лека като сиянието около скъп образ или сън. Нелепа маса от полумрак.

В този миг Ул каза нещо зад гърба й. Херардо се разсмя и му отговори:

— Юстус съжалява, че не знае испански, та да разбира за какво разговаряме. Обясних му, че си говорехме за Господ и за Рембранд. А, погледни… На онази стена ще виси „Христос на кръста“, а там…

Клара усети нечии пръсти върху своите. Остави се да я отведат до въженото перило. Под бледата светлина на аплиците се мержелееха очертанията на приказна градина.

— Там ще стои „Сусана“. Различаваш ли стъпалата и ръба на водата? Водата няма да е истинска, а нарисувана, като всичко останало. Осветлението ще струи отгоре. Преобладаващите цветове ще бъдат охра и златисто. Какво ще кажеш?

— Че ще бъде невероятно.

Чу смеха на Херардо и почувства как ръката му обгръща раменете й.

— Ти си невероятна — прошепна той. — Най-красивото платно, по което някога съм работил…

— Вече е почти обед — каза Херардо. — Трябва да идем в Ателието при Плантаже и да те подготвим за подписването. — Докато я гледаше, неразгадаема усмивка опъваше страните му. — Готова ли си за вечността?

— Да, отвърна тя.

Утре. Утре беше денят.

Тя докосваше етикетите с чаршафите, усещаше подписа като детска ръка, поставена върху глезена й — не и причиняваше болка, нито удоволствие, просто си стоеше там.

„От утре започвам вечния живот“.

След сеанса с подписите я бяха отвели в хотела. Край нея неотстъпно бдеше един или друг агент от охраната, дори вътре в стаята й, защото тя вече беше безсмъртна творба. „Задачата им е да осуетят на всяка цена смъртта на безсмъртната творба“, усмихваше се вътрешно тя.

Събитието стана към пет следобед. Херардо и Ул я бяха закарали в Старото ателие — големият комплекс от сгради на фондацията в района на Плантаже, и я бяха оцветили в една от кабините с огледални стъкла в подземията. Изчакаха я да изсъхне, облякоха й капитонирана рокля и я преместиха в залата за подписи. Почти всички картини от „Рембранд“ вече бяха налице. Видя невероятни неща: два модела, увиснали с главите надолу до макета на одран вол, цял полк окървавени копиеносци, красив кошмар от холандски пуритански костюми и разголена митологична плът. Съзря Густаво Онфрети, разпънат на кръст, а Кирстен Кирстенман — просната върху операционна маса. За първи път се срещна с двамата „Старейшини“ от „Сусана“, единият — изпит, с искрящ поглед, а другият — едър като гардероб. Веднага разпозна първия, въпреки пластовете боя обезобразили лицето му — това беше възрастният мъж, когото наблюдаваше в съседната стая на летище Схипхол. И двамата тънеха в широки одежди, а цветовата гама на лицата им навяваше мисли за похот и чернодробни страдания. Успя да размени само две-три думи с тях, защото трябваше да я нагласят на подиума в положението на нейния образ: гола, свита в краката на „Първия Старейшина“, самото въплъщение на беззащитната „Сусана“.

Цяла вечност мина, докато свитата на Ван Тиш се приближи. Стори й се, че различава Херардо и Ул. А може би и онзи чернокож помощник, когото преди две седмици бе видяла да слиза от камионетката. Стоеше сгушена на пода и пред очите й се нижеше парад от боси женски глезени, боси мъжки глезени, вероятно модели от скиците. А също и два тъмни дънера: черните панталони на Ван Тиш. Фрази на холандски. Гласът на Ван Тиш. Други гласове. Шум от инструменти. Някой насочи към нея ярък прожектор и електрическият уред за татуировка забръмча.

Клара бе подписвана много пъти и достатъчно добре познаваше физическото действие, когато художникът поставяше инициалите си на определено място от тялото й с най-фини инструменти. Но сега беше съвсем различно. Сякаш й се случваше за първи път. Да бъдеш оригинал на Ван Тиш беше нещо друго. Тя изпитваше чувството, че е достигнала края, своя завършек. Тук, на двайсет и четири години, тя се усещаше напълно завършена. Но след този край и този възторг кой щеше да я разбира? Кой щеше да извърви с нея пътя до тъмнината? Кой щеше да я подкрепя, та преходът към възвишеното да се осъществи по-бързо? Внезапно, секунда преди иглата да я докосне, тя престана да мисли и да изпитва желания. В нея нахлу някакъв кух мрак, като че ли бе излязла от самата себе си и бе загасила лампите на тръгване. „Вече мисля като насекомо“, изплуваха в съзнанието й думите на Мариса Монфорт, специалистката по имприматура на спомените. „Вече съм истинско произведение на изкуството“.

Нещо опипваше левия й глезен. Усети въртенето на иглата при изписването на „БвТ“ върху костта. Разбира се, не погледна към Ван Тиш, докато я подписваше. Знаеше, че той също не поглежда към нея.

И сега, в хотела, в тази първа нощ, тя чакаше.

Утре беше денят. Утре щеше да се покаже за първи път.

Когато най-сетне заспа, сънува, че отново стои пред вратата на тавана в техния дом в Алберка, но не е осемгодишно момиченце, а двайсет и четиригодишна жена с подписа на Ван Тиш върху глезена. Въпреки това все така й се искаше да влезе в таванската стая. „Защото още не съм видяла страшното. Аз съм картина на Ван Тиш, но все още не съм видяла страшното“. Тя тръгна към вратата и я отвори. Тогава някой я хвана за ръката и я спря. Обърна се и видя баща си. Изглеждаше безкрайно уплашен. Крещеше нещо и в същото време я дърпаше, за да й попречи да влезе. Херардо, застанал до баща й, също крещеше. Сякаш искаха да я спасят от смъртна опасност.

Но тя се откъсна от ръцете, които я задържаха, и хукна към полумрака в дъното.

Защото в дъното има само полумрак.

Ейприл Уд отвори очи. Отначало не си спомни къде е, нито какво прави тук. Повдигна глава и се видя в широко легло насред сумрачна стая. После се сети, че това е хотел „Вермеер“ в Амстердам, където бе отседнала предишната вечер, за да присъства на сеанса в Старото Ателие, когато Майстора щеше да подпише произведенията си. Теоретично този ритуал се извършваше в тесен кръг, но служителите имаха право да го наблюдават, ако желаят. Уд искаше да огледа творбите, вече завършени и поставени в съответните пози, да ги опознае отблизо, както вече несъмнено бе направил Художника. След края на събитието се бе върнала в хотела и се бе проснала на леглото, натъпкана с приспивателни до такава степен, че дори не се бе съблякла. Все още беше с вталения черен костюм с лъскави нишки, с който бе отишла в Ателието. Погледна часовника: 20.05, петък, 14 юли 2006 г. Оставаха двайсет и четири часа до откриването на „Рембранд“.

На отсрещната стена светлееше голямо огледало. Надникна в него. Изглеждаше ужасно. Помнеше, че бе паднала почти в несвяст. Възглавницата още беше вдлъбната от главата й.

Дръпна ципа на роклята, изхлузи я и я захвърли на пода. Банята беше мраморна. Запали осветлението и пусна душа. Докато струята топла вода обливаше тялото й, взе да преговаря всичко, с което разполагаше. Какво беше то? Цял куп мнения и тринайсет ужасни възможности.

След разговора с Хайръм Осло във вторник се бе обадила от Лондон на още двама-трима критици. На всички бе дала едно и също обяснение, с изключение на Осло („Защо на него казах истината?“, питаше се тя) — че трябва да изготви списък на най-ценните, най-съкровените и лични произведения на Ван Тиш, за да разпредели по-добре охраната. Досега нито един от тях не бе отказал да изрази становището си. Майстора обаче не пожела да я приеме. Ейприл не можеше да го упреква — той беше неин работодател и задълженията му към нея се изчерпваха със заплатата. „Много е уморен — заяви Стейн, с когото бе разговаряла следобед в Ателието. — От събота нататък ще се оттегли в Еденбург. Не желае никой да го вижда“. Стейн също изглеждаше доста изтощен. „Вече сме към края — бе казал той на Уд. — Краят на един творчески акт винаги носи тъга“.

Излезе пъргаво изпод душа. Огромните хотелски хавлии наподобяваха мечешки кожи. Докато се загръщаше с една от тях погледът й се спря на електронния кантар в краката й. Но със силата на волята успя да устои на изкушението. Всъщност не беше чак толкова трудно — изкушението беше слабо, подобно на лека болка, дразнение в едно ъгълче на мозъка й. Госпожица Уд обаче съзнаваше, че оставеше ли се на дребните неща да я надвият, неминуемо щеше да претърпи поражение при по-важните. Не искаше да знае колко тежи, или по-точно да, искаше, но нямаше да погледне. Беше убедена, че е напълняла, забелязваше колко са наедрели бедрата и коремът й, но вече си бе поставила за цел да спре с храненето и да приема само богати на витамини сокове. И без това трябваше да се съсредоточи изцяло в работата си.

Задиша дълбоко, излезе от банята, седна на леглото, увита в кърпата и отново си пое дълбоко въздух, веднъж, два пъти, три пъти. Докато стоеше завита така, нямаше да й се налага да се оглежда. Беше заприличала на крава, същинско плашило, но хавлията скриваше всичко. Можеше и да реши да се облече, т.е. да се опита да стигне до гардероба, където бяха дрехите й и да покрие с блуза и панталон отвратителните висящи месища. Но предпочиташе да не си представя какво ще се случи, ако панталонът откажеше да се затвори върху корема й, ако ципът срещнеше препятствието на тлъстините.

Минаха няколко минути, докато усети, че тревогата й намалява. Отиде до скрина, отвори куфарчето си и извади папката с отпечатания преди ден списък на критиците. Вътре бяха и снимките с разположението на картините в Тунела, които Бош й бе изпратил от Амстердам. С разтреперани ръце нареди документите върху леглото и седна пред тях, като индианец пред своя магазин, все така плътно загърната в хавлията.

Списъкът привличаше най-силно вниманието й. Някои критици бяха гласували за повече от една творба. Бяха отбелязани и получените точки. „Почти като при конкурс, помисли си тя, само дето класираната на първо място картина щеше да получи за награда десет разреза с преносима резачка за платна“.

1. „Христос на кръста“                    19
2. „Синдиците“                            17
3. „Урок по анатомия“                     14
4. „Витсавия“                             12
5. „Нощна стража“                         11
6. „Еврейска годеница“                    10
7. „Пирът на Валтасар“                     7
8. „Одраният вол“                          2
9. „Момичето на прозореца“                 1
10 „Титус“                                 1
11. „Яков се бори с Ангела“                1
12. „Сусана и старейшините“                1
13. „Даная“                                0

Засега начело излизаше „Христос“. Но „Синдиците“, с образите на Танагорски, Калима и Бунхер, му оспорваха първенството с незначителна разлика. Хайръм Осло й бе позвънил в сряда, за да й съобщи мнението си: „Христос“.

„Христос“ и „Синдиците“. Смъртна опасност грозеше една от тези две творби. Експертите рядко грешаха. Но знае ли човек? Можеше ли изкуството да се смята за обективна наука? Не беше ли все едно да се опитваш да разгадаеш замисъла на мъглява поетична строфа? Ами ако заложи стръвта при „Христос“ и „Синдиците“, а Художника погуби „Титус“ или „Яков се бори с Ангела“? Или ако „Даная“, единствената картина, която нито един от критиците не свързваше с живота на Ван Тиш, се окажеше избраната? До каква степен специалистът знаеше какво се таи в душата на твореца, когото изучава и харесва? До каква степен самият творец бе наясно с това? А Художника? Какво знаеше той за Ван Тиш? Изведнъж проумя, че ако Художника познава по-добре от всекиго Майстора, целият й план отиваше по дяволите.

„Победят ли те в дребните неща, при по-важните неминуемо ще загубиш“. Не, нямаше да го допусне.

Тя отново прибра папката в куфарчето, мина покрай огледалото със затворени очи, пусна хавлиената кърпа до гардероба и внимателно подбра дрехите си. „Всичко трябва да протече без грешка и ще протече без грешка“.

Беше повторила вълшебната дума. Дали не трябваше да прибегне и до чудодейното заклинание? В детските години тези ритуали даваха резултат. Когато баща й я караше да застане пред някоя стена с цветя в косите, с боядисани устни и зърна на гърдите, само с парче плат пред слабините и започнеше да я снима, Уд изричаше заклинанието. Това беше нарочно поставена цел, вид дар пред желязното божество на собствената й воля. В много случаи клетвата постигаше успех. „Заричам се да издържа в тази поза, да стоя неподвижна тук на слънцето, без да помръдна нито един мускул“.

Не беше редно да упреква баща си за всички свои страдания. В края на краищата той само искаше да направи живота им по-добър. Може ли някой да бъде виновен за това, че се стреми към желаното от всички? Сега баща й гаснеше в една лондонска болница. Беше отишла да го види за последен път предишния ден, няколко часа преди да отлети за Амстердам. Той, разбира се, не я беше познал изпод плътните слоеве на маската, наложена от болестта, и кислородните тръби. Уд бе останала права, загледана безмълвно в него през черните си очила. Бе изпитала желанието да сподели с баща си тази малка част от неговата смърт. „Ти не си виновен, татко“, отсъди тя. Никой не е виновен, разсъждаваше госпожица Уд, всички ние плащаме с лихва дребните си прегрешения в тоя живот, с това адът се изчерпва. Дали има небе е въпрос на вяра, докато адът не подлежи на съмнение. Не е възможно да отричаш пъкъла, защото той съществува, той е тук, ето го. „Няма друго, татко, ти вече си платил своето“. Това беше кратката й молитва. След което си бе тръгнала.

Робърт Уд беше амбициозен човек, но за госпожица Уд разликата между „амбициозни“ и „победители“ беше само една — че първите се проваляха. Баща й се беше провалил. Никой обаче не бе успял да предвиди този провал, когато той напусна Англия и се установи в Рим, отначало като редови служител в международна компания за търговия с произведения на изкуството, а после като самостоятелен търговец със свой бизнес. Няколко години делата му вървяха доста добре, благодарение на непрекъснатия подем на италианския хипердраматизъм. Господи, колко много трябваше да са му благодарни художници като Феручоли, Брентано, Мацини и Савро. Signor Уд бе предусетил значението на творби като „Женевиев“ или „Джесика“ на ранния Феручоли и бе осигурил на автора големи приходи. Беше предвидил мощното настъпление на живите предмети за украса далече преди късогледите си колеги. И не беше затварял възмутено очи пред юношеското и детското изкуство, за разлика от някои лицемери. Освен това бе защитавал младежкото творчество на Брентано, на най-посредствения и безсърдечен Брентано, заклеймявайки като „варосани гробници“ онези, които роптаеха срещу неговите сцени с изтезавани не на шега и затваряни в железни клетки момичета, защото после точно същите критици купуваха скришом мокри платна. Италианското изкуство дължеше много на Робърт Уд, но нито един художник не понечи да му върне услугата. Госпожица Уд не можеше да им го прости.

През първите години всичко вървеше като по вода: баща й забогатя, купи великолепна вила близо до Тиволи, радваше се на съпруга, която го обичаше, и на дъщеря, която пред очите му се превръщаше в ослепителна красавица.

Кога всичко се бе преобърнало? Кога баща й бе полетял стремглаво надолу, а с него и цялото му семейство? Трудно й беше да определи. По онова време тя беше още дете. Майка й първа побягна. Ейприл предпочете да остане, защото наред с всичко друго майка й я мразеше. Сякаш обвиняваше и нея за провала на баща й. След развода, Уд бе останал съвсем сам. Вече никой не си спомняше за онзи signor, който бе успял да раздвижи умовете и джобовете на италианските колекционери. Само единствената му и прекрасна дъщеря не го изостави. Нима можеше да го упреква за желанието да я превърне в изкуство?

„Истината е, че ти пропускаше една подробност, татко — аз бях прекалено малка и не те разбирах. Бях едва дванайсет-тринайсетгодишна. Трябваше по-ясно да ми обясняваш. Да изтъкваш, например, че го правиш заради мен, не само за да ме продадеш на някой именит художник, а за мое добро, за да ме превърнеш в нещо велико, в нещо вечно, нещо, което по някакъв начин ще те обезсмърти“.

Веднъж на гости им дойде поредният бездарен художник. Уд трябваше да следва указанията му, за да излязат хубави снимки и големите майстори да пожелаят да си я купят. Онзи я заведе в градината и започна да я скицира, докато баща й я снимаше от терасата. За шест часа Ейприл опита повече от трийсет различни пози. Баща й забрани да яде и да пие по време на сеанса — справедливо изискване може би, защото художествените произведения нямат право да поемат храна и напитки, докато позират, ала се оказа почти непосилно за нея. Беше прекалено уморена и не изпълняваше всички нареждания както трябва, а рисувачът ставаше все по-взискателен. Накрая се скараха и баща й дотича. „Аз правя всичко добре!“, беше се развикала тя. Видя как баща й сваля кожения си колан. Госпожица Уд ясно си спомняше, че той не я удари с всичка сила, но тя беше гола и едва дванайсетгодишна, така че в крайна сметка болката беше жестока. Изпищя и побягна. Баща й я извика. „Ела тук“. Тя се върна разтреперана и той отново я удари. Сцената се разигра пред безучастния поглед на гостенина.

— А сега ме чуй — беше казал Робърт Уд с безкрайно спокойствие. — Никога не бива да правиш нещата просто добре! Редно е да ги правиш отлично. Не го забравяй, Ейприл. Ако вършиш нещо просто добре, значи, че го вършиш зле. Защото победят ли те в дребните неща, при по-важните неминуемо ще загубиш.

„Прав беше и трябваше да го проумея навреме“.

Тя започна бавния процес по обличането си.

„Казваше ми също: «Може би мислиш, че ми е приятно да те карам да страдаш, Ейприл, но аз искам да ти втълпя, че човек трябва да дава всичко за изкуството. Една жертва не е достатъчна. Трябва да даваш всичко. Изкуството е ненаситно»“.

По онова време тя не бе успяла да го разбере. Осъзна го по-късно. Изкуството изисква всеотдайност и в замяна на това те дарява с вечна наслада. Какво значение има тогава едно тяло? Тялото бавно гасне в някоя болница, набодено с гумени маркучи, или пък го налагат до кръв с кожен каиш, докато изкуството остава завинаги живо в далечните селения на непокътнатото. Тя го бе разбрала и приела. До този момент всичко вървеше добре. Сега бе изправена пред огромно затруднение, пред чудовищно несъвършенство. Но пак щеше да победи.

„Много си хитър, който и да си ти, Художнико. Не те знам живописец ли си или модел, но си добър, признавам. Аз обаче съм по-добра от тебе. И ще ти попреча да съсечеш още едно платно на Ван Тиш, кълна се. Кълна се, че ще защитавам картините на Ван Тиш с всички сили. Кълна се, че ще осуетя унищожаването на поредната творба на Майстора. Кълна се, че няма да допусна нито една грешка повече…“

Блуза, панталон, задължителните слънчеви очила, къса коса, сресана на път отдясно. Ето че успя да се облече.

Тогава се замисли за следващата си стъпка.

Явно критиците не й вършеха работа. Кога ли пък бяха свършили нещо полезно? „Добър въпрос, но сега не е време да му се търси отговор“, каза си госпожица Уд. И на Майстора не можеше да разчита. От друга страна, не смяташе за разумно да се откаже напълно от плана си. Налагаше се да избере една от картините. Но бе длъжна да премери риска т.е. да избере творбата, за която имаше най-голяма вероятност да е избраната и от Художника.

Само едно беше в нейна полза — тя знаеше, че и двете унищожени картини са пряко свързани с живота на Ван Тиш, с неговото минало. Нямаше основания да мисли, че с третата ще бъде по-различно. Може би ставаше дума за „Христос“, но й липсваше доказателство, което да я убеди, че не залага на погрешна карта.

Трябваше да проучи миналото на Ван Тиш. Не беше изключено в него да открие сведения, които да свърже с някое от платната от „Рембранд“.

Вдигна телефона и набра един номер.

Решението беше взето. Щеше да се зарови в миналото на Майстора по единствения възможен начин.

Най-лошото на това да си луксозно украшение е задължението винаги да бъдеш на разположение, разсъждава Сюзан Кабо. Картините обикновено работят по график, което разбира се е предимство, макар че на някои от тях им се случва да стоят изложени и по десет-дванайсет часа на ден. Докато украшенията и приспособленията трябва да са в непрестанна готовност и да дотичат където и когато им наредят, независимо дали е денем или нощем, дали вали дъжд, дали им се иска или не. А когато те заточат някъде за две седмици става още по-ужасно.

Телефонът бе звъннал рано сутринта. Тя не спеше. Лежеше в кревата със запалена лампа (не нейната, а тази на нощното шкафче — най-обикновена, а не жива лампа) и пушеше. Нямаше навика да прекалява с цигарите, но напоследък малко се увличаше, може би защото се усещаше напрегната. Всъщност имаше достатъчно причини, за да се чувства така. Вече повече от две седмици я държаха под ключ в такива стаи, без връзка с външния свят. Ставаше дума за малки пансиони, които играеха ролята на склад за украшения, и чиито съдържатели бяха доверени хора. Хранеха я и й доставяха всичко, от което се нуждаеше. Разполагаше с телевизия, книги и списания (интересно, но никога нямаше вестници и тя се питаше защо — може би поредните началници смятаха вестника за потенциална опасност). Виж, за работните й принадлежности нямаше ограничения, естествено, включително по отношение на купищата козметични и хигиенни продукти. Почти ежедневно получаваше пълни кашони с препарати за възстановяване, ексфолиране, овлажняване, омекотяване, лъскане, лакиране, опъване и гланциране. Не липсваха и продукти за хипо и хипертермия, предпазители, пружини и упойващи вещества. Както и резервни крушки, разбира се.

Сюзан беше Лампа на дизайнера Пит Мароодер. Нуждаеше се от електрически крушки.

Толкова пъти си беше представяла това телефонно обаждане, че когато най-сетне го чу, се запита дали не сънува. Позвъниха й в петък призори. Камбаните на часовника от близкия площад придадоха известна тържественост на неочаквания миг.

— Мамка му.

Тя скочи от леглото, угаси цигарата, вторачи се в огледалото в банята и след като изми лицето си, реши, че изглежда задоволително. Подбра тениска и джинси, но към бельото, разбира се, не посегна. Провери дали в чантата си носи всичко необходимо. Останаха й няколко минути.

Жената, която дойде да я вземе, беше нисичка и говореше с френски акцент. Когато се качи отзад в голямата камионетка, Сюзан разпозна няколко от колежките, с които бе работила в „Оберлунд“.

Стигнаха много бързо и тя си помисли, че това вероятно е Хага или някой друг също толкова близък град. Слънцето още не беше изгряло, когато излязоха от колата в сутрешния хлад и потънаха в красиво и просторно класическо здание (тичешком, тичешком, вечно и навсякъде тичешком, като войска). Събраха ги в салона и им съобщиха само най-същественото. Пак щяха да бъдат със закрити уши и очи. „Е, по-добре, отколкото да стоя заключена“, рече си тя.

След час беше готова. Застана в единия ъгъл на залата във вечната поза — изпънат десен крак, към чийто глезен бе прикрепено светлинното кълбо, левият крак прегънат под прав ъгъл, а задникът — вирнат нагоре. Стойката я принуждаваше да излага на показ срамните си части, но първото нещо, което научава една Лампа — има си хас — е да забрави всякакъв свян. Запалиха я в девет и половина. С крайчеца на окото си успя да зърне Креслата на Опфулс и огромния мъжко-женски Полилей на Доминик дьо Перен, който тъкмо окачаха на тавана. Срещата щеше да бъде на високо равнище.

Поради изкълчената поза, Сюзан съзерцаваше собствените си бедра и мислеше за своя приятел. Той се казваше Ралф и беше Стол от Мордайеф. В този час Ралф можеше да бъде навсякъде в Европа, огънал гръб под тежестта на някоя достатъчно важна личност, за да се настани върху него. Покрай задълженията си Ралф и Сюзан се виждаха рядко, дори когато се окажеха в едно и също помещение. Не му завиждаше — тя също беше играла ролята на Стол, но винаги бе предпочитала да поддържа светлинно тяло вместо човек. Баща й — южноафрикански инженер на работа в Претория, мечтаеше Сюзан да следва някоя бляскава специалност. „Какво ще кажеш за четиристотин вата, татко? Не можеш да се оплачеш“.

Малко преди единайсет и половина към нея се приближи едно момиче. Не беше нисичката жена с френски акцент, нито — слава Богу — оная глупачка, дето ги бе завела в „Оберлунд“, а някаква непозната. На ревера си носеше табелка — отдел „Изкуство“, служба „Декорация“. Тя се наведе над нея и привърза наушниците и наочниците към главата й. Светът на чувствата се затвори за Сюзан.

Единственият неодушевен предмет в залата (която, между другото, не беше особено просторна) бяха плътните червени завеси, зад които в далечината се открояваха внушителните небостъргачи-близнаци на Хага. Бош пристигна последен. Седна в свободното Кресло на Опфулс и подпря лакти върху потните китки и вкаменени ръце на мебелта. Креслото дишаше под задника му. Любопитно усещане — сякаш седеше върху бъчва, която се носеше сред спокойно море. Мебелта беше гола и се сгъваше на две, като на панти, с гръб опрян на пода, високо вдигнати ръце и щръкнал задник. Върху нея бе поставена тясна дъска с кожена тапицерия. И толкова. Изпънатите бедра служеха за облегалка. Предметите бяха яки, със завидно телосложение, боядисани в кафеникави тонове и отлично обучени. Бяха представени и двата пола. Фотьойлът под него, ако се съдеше по очертанията и големината на горните му крайници, вероятно беше мъжки. Опита се да не мърда прекалено много и да не прави резки движения. Неведнъж бе сядал на Кресла от различен пол и възраст, но винаги се бе отнасял към тях с внимание и уважение.

Наоколо шетаха изящни голи съдове — Сервиз на Друснер. Всичките бяха на възраст между петнайсет и осемнайсет години и на пръв поглед момичета, макар че Бош не изключваше вероятността да са транссексуални. Бяха намазани от главата до петите с пласт течен седеф, върху който Друснер бе изрисувал ефирна филиграна от сини птички, накацали по клоните или сгушени в гнездата си. Птички пъстрееха по гърдите, гърба, бедрата и корема на съдовете. Ушите и очите им бяха запечатани, следователно не чуваха и не виждаха, но въпреки това се справяха безупречно. Те обикаляха салона в безкраен кръг, в стил Есхер, с малки подноси с напитки и храна в ръце. На определен брой крачки, изчислени предварително, спираха пред някой от присъстващите и приклякаха с таблите. Гостът можеше да приеме или да откаже поканата. Нямаше право само да ги докосва — това не бяха интерактивни украшения. „Луксозните Сервизи не се пипат — мислеше Бош, — дори тук“.

Един от Съдовете поднесе таблата към него и Бош избра нещо с вид на мартини. Докато Съдът се отдалечаваше, към него се приближи друг от обратната страна. Подносите леко се сблъскаха, но веднага се отдръпнаха и продължиха слепия си ход, като мравки, докоснали антените си в дългата върволица на път към дома. На тавана сияеше двуполов Полилей на Дьо Перен, по ъглите светеха още Лампи, повечето женски, имаше още Маси, Приспособления… Бош се запита кой ли ще покрива разходите за тази толкова скъпа украса. „Пак ли кохезионните фондове?“

Забелязваше се отсъствието на Джейкъб Стейн и Ейприл Уд. Иначе „кризисният щаб“ беше в пълен състав. Ключовия човек, който не се отделяше от Таблата със сладкиши, побърза да обобщи темата на заседанието в едно високопарно изречение:

— „Рип ван Уинкъл“ е заловил Художника. Вероятността за грешка е по-малка от нула, нула и пет на сто. Да уточним. Нула, нула и пет на сто.

— Бихте ли го превели за тези от нас, които са с хуманитарно образование? — обади се Герт Варфел.

Ключовия човек се впусна в заплетено обяснение. Били задържани петнайсет заподозрени, петима от които преминали на по-високо равнище на подозрение. Според сведенията, с които разполагал „Рип ван Уинкъл“, било почти сигурно, че Художника е сред тях. Останалите десет лица били елиминирани. Когато се установяло кой от петимата е издирваният субект, другите също щели да бъдат елиминирани. Художника щял да бъде подложен на подробен разпит, докато отпаднело всякакво съмнение, че не крие още нещо. След това щели да открият разклоненията и да ги елиминират. После щели да елиминират Художника. Накрая „Рип ван Уинкъл“ щял да се самоелиминира.

— Ние ще бъдем елиминирани последни. По-точно ще се самоелиминираме, защото когато всичко свърши, кризисният щаб ще бъде разпуснат, „Рип ван Уинкъл“ ще продължи своя „сън“ и ние няма да се събираме повече. Все едно, че никога не сме се срещали — добави той. И напъха поредната шепа бонбони в устата си.

— Добра новина — каза госпожица Роман. Бош не знаеше дали има предвид елиминирането на Художника или това на Ключовия човек. Столът на госпожицата беше мъжки — от мястото на Бош съвсем ясно се виждаха тесните и яки кафеникави бедра.

— Признали ли са нещо? — попита Герт Варфел, навеждайки се напред. Той непрекъснато мърдаше и Бош наблюдаваше как Креслото напряга лакираните си мускули при всеки напън. — Имам предвид петимата заподозрени.

— Трима от тях са се признали за виновни. Не че това означава нещо, но преди две седмици не бяхме постигнали и толкова.

— Изключителна новина — обади се заинтригуван Беноа. — Нали, Лотар?

— Какви сведения са разкрили петимата заподозрени? — запита Бош, без да отговаря на Беноа.

Ключовия човек бе протегнал ръка, за да хване едно уиски. Таблата спря точно колкото беше необходимо и после продължи предпазливите си слепи стъпки. Светлината от Лампите се отразяваше в седефените полукълба на задните й части и им придаваше вид на яйца на митична птица.

— Засега са поверителни — отвърна Ключовия човек. — Ще бъдат съобщени в няколко последователни доклада и тогава ще можем да ги съпоставим.

— Ще задам въпроса другояче. Някой от заподозрените дал ли е информация, която би могъл да знае само, ако наистина е Художника?

— Лотар се опитва да каже, че няма доверие на „Рип ван Уинкъл“ — отбеляза Соренсен.

Бош възрази, но Ключовия човек като че ли изобщо не бе чул забележката на Соренсен.

— Разпитите се провеждат в няколко европейски града и аз не съм в течение на всичко. Но методите ни не са инквизиторски, ако това имате предвид: ние обикновено първо питаме и после стреляме. Нито едно сведение не е било изтръгнато насила.

Бош не беше съвсем убеден в истинността на това твърдение, но предпочете да не възразява.

— Тогава може да се каже, че проблемът е решен — избоботи Варфел.

— И то навреме — откликна Соренсен. — Изложбата се открива утре.

— Без съмнение господин Стейн ще бъде много доволен — заяви Беноа с блеснал поглед, сякаш си бе спечелил благоволението на човечеството.

— Искаше ми се да свършим час по-скоро и да замина в отпуск — изкънтя гласището на Халбрунер. Седалката, която се огъваше под неговото туловище беше, доколкото Бош успяваше да види, момиче.

Събранието бе закрито. Докато членовете на кабинета се надигаха, подпирайки се на облегалките на Креслата, Беноа се обърна към Бош и го запита дали ще има нещо против да си поговорят на четири очи, след като излязат оттам. Бош имаше много неща против, не само заради срещата си с Ван Обер същия следобед, а и защото най-малко от всичко на света желаеше да разговаря с началника на отдел „Консервация“, но отлично знаеше, че няма как да откаже. Беноа предложи да отидат в Клингендаал. Японските градини винаги повишавали настроението му, обясни той. Отправиха се натам с неговия автомобил.

Изминаха пътя в мълчание. През синкавите стъкла на колата се разтваряше архитектурното ветрило на Хага. Бош беше роден в този град, макар че от малък живееше в Амстердам. За миг се запита дали у него е останало нещо от Хага. „А може би частица от Хага присъства във всяко кътче на съвременния свят“, разсъждаваше той. Подобно на графиките на М. С. Есхер, неговият роден град като че ли съдържаше в себе си втори град, който на свой ред съдържаше трети и така до безкрай. Мадуродам беше умалено копие на Холандия, „най-големият най-малък град в Европа“, както казваше баща му. Панорамата на Месдаг представляваше рисунка с диаметър 120 метра, изработена в същия мащаб. В „Маурицхоис“ човек можеше да надникне в миналото на Холандия, пресъздадено от великите й стари майстори. А търсеше ли ХД-изкуство, колекционерът имаше възможност да избира между десет обществени галерии и четворно повече частни сбирки, „Гемеентемузеум“ и съвсем новата „Кунстзаал“, салони за законно юношеско изкуство като „Набоковиан“ или „Пуберкунст“, нелегалните предмети за украса в „Менселек“, арт-шока за широката публика в Hardery The Tower, движещите се картини в Het Bos и Action House, както и анимарта в Artzoo. Наумеше ли си да прави снимки, нямаше нищо по-добро от прочутата творба на открито Het Meisje в Клингендаал. Въображаеми градове и истински човешки същества, преобразени като картини. Ще загубиш цял ден в Хага и накрая ще започнеш да смесваш привидното с действителното. Може би фактът, че се е родил тук — мислеше си Бош — бе причина за мъглата, забулила сега съзнанието му, за отсъствието на разделителни линии.

Паркът Клингендаал беше пълен с туристи, въпреки че непрекъснато сгъстяващите се облаци вещаеха неприятна изненада в късните следобедни часове. Беноа и Бош тръгнаха да се разхождат из алеите, скръстили ръце зад гърба си. Хладен ветрец повдигаше крайчетата на вратовръзките им.

— Наскоро прочетох в Quietness — заговори Беноа, — че в Ню Йорк се подготвя изложба на пенсионирани платна. В Съединените щати вече имало няколко успешни продажби. Финансира я, разбира се, „Ентърпрайзис“. Според журналиста идеята била гениална, защото какво друго можел да прави един пенсионер, освен да застане неподвижен някъде, да оглежда хората и те да го оглеждат? Стейн обаче не прояви особен интерес, защото не обича възрастните платна, но съм убеден, че в Европа това скоро ще си пробие път. Представи си старчоците, които едва свързват двата края с пенсията си, превърнати внезапно в творби за милиони. Светът се движи, Лотар, и ни подканва да се движим заедно с него. Въпросът е приемаш ли поканата или слизаш от влака и го гледаш как отминава?

Въпросът не изискваше отговор и Бош си замълча. На малка поляна срещу „Магария“ на Рут Малонди няколко момичета се опитваха да наподобят различни пози. Бош предположи, че са студентки в официалната специалност за художествени платна. Естествено, нито една от тях, за разлика от оригиналната творба, не беше гола, нито изрисувана — би било в разрез със закона. Произведенията на изкуството имаха право да се показват без дрехи на обществени места, но студентите бяха обикновени хора и това не им беше позволено. Бош ги виждаше как въздишат по деня, когато ще загърбят човешката си същност. Хрумна му, че вероятно и Даниел си мечтаеше за същото.

Беноа гледа дълго и мълчаливо неподвижните тела на кандидатките за слава, които позираха на тревата по фланелки и джинси, захвърлили папките и пуловерите в краката си.

— Лотар, ти вярваш ли, че наистина са го заловили? — попита той внезапно.

Това вече не беше риторичен въпрос.

— Не. Не вярвам, Пол. Макар че не е изключено.

— И на мен не ми се вярва — каза Беноа. — „Рип ван Уинкъл“ и Европа страдат от една и съща болест — на разединеното обединение. Знаеш ли какъв е проблемът ни като европейци? Че искаме да си останем каквито сме и едновременно да бъдем Едно цяло. Мъчим се да глобализираме нашата индивидуалност. Но светът все по-малко се нуждае от индивиди, раси, нации и езици. Важното е всички да знаем английски и, по възможност, да сме поне малко либерални. На Вавилонската кула да се говори на английски и да продължаваме да я строим, тръби светът. Това изисква глобализацията, а ние, европейците, се стремим към нея, без да се отказваме от присъщите си особености. Но какво значи индивид в днешно време? Какво означава да бъдеш французин, англичанин или италианец? Да вземем нас самите — ти си холандец с немски корени, аз съм французин, но работя в Холандия, Ейприл е англичанка, но е живяла в Италия, Джейкъб е американец, а се е преселил в Европа. Преди културното наследство ни правеше различни, но сега всичко се промени. Днес холандецът може да бъде част от художествено произведение рамо до рамо с някой испанец, румънецът — с перуанец, китаецът — с белгиец. Отпадат трудностите с намирането на работа за емигрантите — защо да не се превърнат в изкуство? Вече нищо не ни отличава от никого, Лотар. У дома имам портрет от серубластин, дело на Авендано. Точно мое копие, огледален образ, но тази година моделът, който замества оригинала, е угандиец. Стои в кабинета ми и го наблюдавам всеки Божи ден. Виждам в него собствените си черти, тяло, изражение и си мисля: „Господи, отвътре аз съм негър“. Никога не съм бил расист, Лотар, уверявам те, но ми се струва невероятно да се гледам и да знам, че отдолу, под кожата ми, се крие негър и че, ако остържа достатъчно силно някоя от бузите си, отзад ще се покаже неподвижния угандиец, угандиецът, когото нося вътре в себе си и когото вече няма да мога да пропъдя дори да искам — ако щеш и защото портретът е от Авендано и струва добри пари, честно казано.

— Разбирам — обади се Бош.

— Питам се какво ли ще видим зад кожата на Европа, ако я остържем? Ти как мислиш, Лотар?

— Ще трябва да я стържем неведнъж, Пол.

— Точно така. Но има нещо, което ме успокоява. Нещо, което ме свързва с угандиеца, нещо, което споделям с него и което ме кара да мисля, че в основата си не сме чак толкова различни.

Беноа замълча и след малко закрачи отново. Тогава каза:

— Целта и на двама ни е да спечелим пари.

В края на алеята, удвоена от огледалото на насрещното езеро, върху купчина камъни се беше сгушила Het Meisje, най-известната маслена творба в парк Клингендаал, а може би и в целия град. Het Meisje, „Момичето“, беше изящно произведение на Рут Малонди, наричано от някои „Малката ХД-сирена“ на Хага. Тялото й бе полузакрито от широка, снежнобяла роба, развявана от вятъра. Лицето, изрисувано по съвършен начин със серубластин, и лекият хипердраматизъм в синия й поглед разнообразяваха мъртвите часове на пешеходците. Творбата стоеше постоянно на открито, но през суровата холандска зима общината я покриваше с купол от термоустойчива пластмаса. Надали беше на повече от четиринайсет години. Тази, шестнайсета по ред заместничка, беше нагласена така, че да прилича на предишните. Край нея кръжеше цял полк от туристи, които я святкаха с фотоапаратите си. Съществуваше традицията да й се поднасят цветя или да й се хвърлят листчета със стихове.

Беноа спря срещу нея, до самия ръб на водата.

— Вероятно си чул, че скоро предстои смяна на властта — продължи той. — Ван Тиш е започна да се разпада, Лотар. Съвсем се е разпаднал, бих казал. Така е, когато някой стане вечен — преселва се в отвъдното. Не го виждаме как се разлага по една-единствена причина: скрил се е зад пластове от чисто злато. Вече му търсят приемник. Питах се кой ли ще заеме мястото му.

— Дейв Рейбак — отвърна Бош с известно колебание.

— Не. Няма да е той. Той е голям художник, в Нормандия имам няколко негови оригинала и съм платил цяло състояние, за да стоят изложени непрекъснато. Толкова са красиви, че не ми се ще да ги пускам дори да се изпикаят. Като творец, Рейбак притежава достатъчно качества, за да поеме щафетата. Но големият му недостатък е, че е прекалено хитър, разбираш ли? Един гений винаги трябва да бъде поне малко ахмак. Хората обикновено гледат на гениите с усмивка, мислейки си на ум: „Горките, заети са да създават свещени творби и никога не са в час“. Това е печелившият образ на гения. Докато геният-хитрец се оказва малко неудобен. За нас като че ли хитростта е привилегия на посредствените, докато гениалността е несъвместима със стремежа да трупаш богатства, да ръководиш една страна или да командваш армия. Можем да смятаме за „хитър“ един министър-председател. Бихме могли да го окачествим дори като „добър“ премиер. Но, колкото и да го бива в работата му, той никога няма да ни се стори „гениален“. Долавяш ли тънката разлика?

— Ако не е Рейбак, кой тогава? — обади се Бош. — Стейн?

— Изключено. Стейн е от хората, които се нуждаят от висшестоящ, който да им дава благословията си. Спомням си едно изказване на Рейбак, което ми допадна: „Стейн е най-добрият художник от всички, които не са такива“.

Съвършено вярно. Забрави за Стейн. Единствената му роля тук е на гласоподавател — той и подобните нему ще изберат новия гений. Новоизбраният ще бъде непознат, уверявам те, някой от тълпата творци. Сега фондацията не може да си позволи провал. Ние се превърнахме в необхватен бизнес, Лотар. Залозите за бъдещето са огромни. Мама и татко ще подаряват на чедото си учебник по ХД-живопис. Ще съумеем да създадем временни модели, за които художникът любител ще плаща по стотина евро. Ще узаконим живите художествени предмети и украшения и тогава ще можеш да се сдобиеш с осемнайсетгодишен Съд, Поднос или Пепелник за хиляда-две хиляди евро. Ще разширим полето на портрета от серубластин и работилниците за серийни копия. А когато насилието се сведе до евтини и напълно легални арт-шокове, ще сме направили крачка, подобна на тази за узаконяване на дрогата. ХД-изкуството ще промени историята на човечеството, помни ми думата. На път сме да се превърнем в най-доходоносния бизнес в света. Следователно този, който ще ни представлява, трябва да е достатъчно малоумен. Ако начело застане някой хитрец, ще се провалим. Добрият бизнес изисква завеян началник и голям брой тарикати зад гърба му.

Изведнъж Бош си даде сметка защо Беноа настояваше за този разговор. „Старата лисица. Очакваш ли бунт, търсиш привърженици, естествено“. Но тогава му хрумна и друго, по-тревожно обяснение — ами ако Беноа беше този, който помагаше на Художника? Дали не искаше да подлее вода на Ван Тиш, за да предизвика смяната му час по-скоро? Прибра крайчето на вратовръзката между реверите си, докато размишляваше. Вятърът развяваше бялата риза на Het Meisje. Невръстно японче й хвърли една роза. Бош се загледа и установи, че цветето е изкуствено. То се удари леко в голото коляно на Het Meisje и падна в езерото.

Тогава Беноа изрече нещо неочаквано.

— Много съжалявам за племенницата ти, Лотар. И те разбирам. Това, без съмнение, е голяма тревога, особено в днешно време. Държа да подчертая, че аз нямам нищо общо. Стейн я предложи за платно и Майстора я одобри.

— Знам.

— Рано тази сутринта й се обадих, за да я попитам как е. Каза, че била добре, макар и малко нервна, понеже Ван Тиш щял да я подписва днес. Искам да знаеш, че й позвъних, защото ти е племенница, а, както ти е известно, не е редно да влизаме във връзка с платната преди Ван Тиш да ги е подписал.

— Благодаря ти, Пол.

Беноа продължи да говори бързо, като че ли точката, до която си беше наумил да стигне, още не се бе появила на хоризонта.

— Винаги ще бъда на твоя страна, Лотар. Аз съм с теб. И ми се ще да разчитам на взаимност. Искам да кажа, че каквото и да се случи, който и да дойде след Ван Тиш, ние ще продължим да се подкрепяме един друг, нали така?

— Разбира се.

В краката на Беноа цъфтяха теменужки. Той се наведе, откъсна една и я хвърли във въздуха. Ала цветчето се отклони от траекторията си и прелетя над боядисаната коса на Het Meisje. Лицето на Беноа доби изражението на футболист, пропуснал решителна дузпа.

— Имам копие на тази красавица в Нормандия — призна той на Бош, сочейки „Момичето“. — Евтино и посредствено копие, от тези, които се продават по сувенирните магазини, а на задника им пише „За спомен от Хага“. Моделът е надхвърлил двайсетте, разбира се. Но въпреки това ми хареса. Доста те забавих. Трябваше ли да ходиш някъде?

— За съжаление, да. Но ще стигна навреме.

— Ще се видим утре, Лотар.

— Да, утре, на откриването.

— Да ти призная, вече искам всичко да е приключило.

Бош си тръгна без да отговори.

Докато пътуваше към Делфт, той позвъни на Ван Обер, за да го предупреди за закъснението. Обади му се самият художник. „Не се притеснявайте — каза му той с дрезгавия си глас. — Нямам къде да ходя“. Когато затвори, Бош се опита да подремне. Но съзнанието му отново се върна към срещата с Беноа. Очевидно Художника все още беше на свобода и дори Беноа го разбираше. „Рип ван Уинкъл“ се опитваше да измие лицето на Европа пред една от компаниите, които привличаха най-много туристи на стария континент, но само толкова. Художника все още беше невредим. И дебнеше.

Тъкмо се унасяше, когато телефонът иззвъня. Беше Ники.

— Лейе е затворен до живот в психиатрична клиника в Северна Франция с наполовина обгоряло тяло. Проверено е, Лотар. Явно е било нещастен случай по време на арт-шоковете през декември, а от „Екстрийм“ са скрили новината, за да не навредят на името на работещите там художници и платна.

— Как е станало?

— При една от картините се използвали свещи за разливане на разноцветен горещ восък по тялото на Лейе, но нещо се объркало и избухнал пожар. Лейе бил вързан и никой не му помогнал да избяга.

— Господи — промълви Бош.

— Остава Постумо Балди. Само той няма алиби.

— В момента пътувам за Делфт за среща с Ван Обер — обясни Бош. — Съберете ми всички сведения за Балди, с които разполагаме: стереоскопични ленти, записи, психотерапевтични интервюта, когато е бил „Фигура XIII“, и ми ги изпрати вкъщи.

— Слушам.

Докато влизаше в град Делфт, Бош изпита особено чувство. Какво щеше да каже на Ван Обер? Какво очакваше да получи от него? Изведнъж разбра, че целта му е Ван Обер да очертае някакво лице. Някакъв образ. По принцип убеждението, че може би Балди е Художника, нямаше да доведе до незабавни последици на практика. Мерките за сигурност по време на изложбата щяха да останат непроменени. Но ако успееше да направи портрет на Балди, Ван Обер щеше да прибави нови щрихи към смътния андрогенен образ, започнал да се избистря в главата на Бош.

Над Делфт белите облаци със сивкави краища се тълпяха в края на хоризонта. Бош слезе от колата на площад „Маркт“ до Новата черква и нареди на шофьора да го чака там. Искаше му се да се пораздвижи. Миг по-късно вече бе потънал в неповторима красота.

Делфт. Тук се бе родил Вермеер, майсторът на тънките детайли. „Времената, без съмнение, са били други, мислеше си Бош, времена, в които все още е било възможно да изпитваш чувства и да разсъждаваш, а хубостта не е била открита докрай“. Той стигна до Оуде Делфт, стария канал, и се загледа в спокойните води, сочнозелените липи и хоризонта от островърхи покриви. Всичко сияеше, въпреки отказа на небето да допринесе със светлина — всичко беше искрящо и чисто, като керамиката, прославила града. В гърдите му се надигна вълнение. Наистина, някога нещата са били ясни. Кога ли сенките бяха надвиснали над света? Кога Ван Тиш бе слязъл от небето и мракът се бе разпрострял навред? Вината, разбира се, не беше на Ван Тиш. Нито дори на Рембранд. Но съзерцавайки Оуде Делфт, човек разбираше, че преди нещата поне са имали смисъл, били са прозрачни и изпълнени с ефирни подробности, които творците обичали да откриват и невинно да пресъздават. Но от друга страна, човечеството беше и възмъжало до известна степен, продължаваше размишленията си Бош. Вече нямаше място за предишните невинни люде. Но дали това беше добро или лошо? Един от неговите учители твърдеше, че в ада имало нещо хубаво — прокълнатите поне съзнавали, че са в него. И не таели никакви съмнения по въпроса. Най-страшното на ада не са изпепеляващият огън, вечното страдание, фактът, че си изпаднал в немилост пред Бога и че дяволите те измъчват. Най-страшното на ада е да не знаеш, че вече си попаднал в него.

Ван Обер живееше срещу канала, във великолепна тухлена къща, увенчана с бели фронтони. Покривът видимо се нуждаеше от поправка, а рамките на прозорците — от освежаване. Вратата му отвори самият художник. Той беше със сламеноруса, подстригана като четка коса, изпит и бледен, с хематоми и тъмни кръгове под очите, а лицето му бе осеяно с лъскави капчици пот. Изглеждаше поне на петдесет, но Бош знаеше, че не е на повече от четирийсет. Ван Обер забеляза изненадата му. Лицето му се изкриви в някаква гримаса — може би това беше неговият начин да се усмихва.

— Имам нужда от спешна реставрация — заяви той.

После поведе Бош по скърцащата стълба. Горният етаж се състоеше от една-единствена доста просторна стая, в която миришеше на боя и разтворители. Предложи му кресло, той самият се настани в другото срещу него и започна да диша. Известно време правеше само това.

— Съжалявам за непредвиденото посещение — поде Бош. — Не исках да ви безпокоя.

— Не се тревожете. — Художникът притвори двата хематома около очите си. — Животът ми е еднообразен… Искам да кажа… Непрекъснато върша едно и също… А това не е полезно, защото нещата се променят… Поне нямам големи парични затруднения… Четирийсет на сто от творбите ми са все още живи… Малко независими творци могат да се похвалят с това… Продължавам да получавам дребни наеми за произведенията си… Вече не рисувам юноши… Няма достатъчно материал — младежкият материал е скъп и прекалено боязлив… Преди правех всичко, дори накити и pubermobilair, макар да е забранено…

— Знам — Бош прекъсна бавния, но неумолим поток от думи. — Доколкото ми е известно, в една от последните си творби сте използвали Постумо Балди, нали? Портретът, който сте изработили за Жени Туро през 2004 г.

— Постумо Балди…

Ван Обер наведе глава и скръсти ръце като за молитва. Носът му беше зачервен и отразяваше светлината от прозореца.

— Постумо е прясна глина — каза. — Взимаш го, поставяш го и той се нагажда… Вдлъбваш или разтягаш плътта му… Правиш с него каквото ти хрумне: анимарт на змия, куче или кон, целомъдрени католички, транссексуални балерини… Невероятен материал. Ако го наречеш „първокачествен“, все едно нищо не си казал…

— Кога се запознахте с него?

— Не съм се запознавал… Срещнах го и го използвах… Беше през 2000 година, в една галерия за мокро изкуство в Германия. Не уточнявам къде се намира, защото нямам представа, тъй като поканените отиват дотам със завързани очи. Арт-шокът беше анонимен триптих, на име „Танцът на смъртта“. Беше добър. Мокрият материал беше първокласен: цял автобус със студенти от двата пола. Нали знаете, класически начин за доставка на мокър материал: автобусът катастрофира, пада във водата, телата потъват, национална трагедия… А студентите, които са слезли предварително, се отвеждат тайно в ателието на художника. По онова време Балди беше четиринайсетгодишен и бе нарисуван като един от образите на Смъртта, натоварена да покоси мокрия материал. Когато го видях, той дереше кожата на двама от младежите, момче и момиче, и рисуваше черепи върху оголената плът. Студентите бяха още живи, макар и в плачевно състояние, ала Балди ми се стори великолепен и реших да го наема за собствените си картини. Цената му беше много висока, но аз имах пари. Казах му: „Ще нарисувам с тебе нещо неземно“… Почти не се наложи да прибягвам до серубластин… Палитрата ми беше скромна — матово розово и бледи сини тонове. С три вида лепило добавих присадки от дълга до петите гарвановочерна коса. Замъглих члена му, което не беше трудно. Бях много взискателен, но Постумо откликваше на всичко. Използвах го и като мъж, и като жена. Изтезавах го със собствените си ръце. Отнасях се с него като с животно, като с вещ, която можех да употребя и после да захвърля на бунището… Не казвам, че Постумо вършеше всичко добре. Той беше човек и имаше присъщите за човешкото тяло ограничения. Но в себе си носеше нещо, нещо, което бих нарекъл… отрицание от собствената личност. Така постигнах масленото си платно „Нечестивия“. Първата ми творба с него. Знаете ли кое произведение създадоха с Постумо след „Нечестивия“, господин Бош?… „Дева Мария“, на Феручоли… — Ван Обер отвори уста, за да се изсмее и Бош зърна почернелите му зъби. — Хората биха се запитали: „Как е възможно от едно и също платно Ван Обер да нарисува «Нечестивия», а Феручоли — «Богородица»?“ Отговорът е прост — това е изкуството, господа. Точно това е изкуството, господа.

Той замълча. После добави:

— Постумо не е луд, но не е съвсем с всичкия си. Не е зъл, нито добър, не е мъж, нито жена. Знаете ли какво е Постумо? Това, което един художник нарисува върху него. Очите на Постумо са празни. Аз изисквах от тях какви ли не изражения и те ми ги даваха: гняв, страх, злоба, ревност… Но после, когато работата приключеше, те угасваха и опустяваха… Очите на Постумо са празни и безцветни като огледала… Празни, безцветни и красиви, като…

Неудържимо ридание прекъсна думите му. Няколко гръмотевици разтърсиха настъпилата тишина. Над Делфт започваше да вали.

Бош съчувстваше на Ван Обер за разклатените му нерви. Предположи, че самотата и неуспехът са лоши другари.

— Според вас къде може да е сега Балди? — предпазливо попита той.

— Знам ли. — Ван Обер клатеше глава. — Не знам.

— Доколкото съм уведомен, бил напуснал портрета, създаден от вас през 2004 година за френския търговец на картини Жени Туро. Това беше ли присъщо за Балди? Да си тръгва преди посочената в договора дата?

— Не. Постумо изпълняваше всички свои договори.

— А защо е нарушил този според вас?

Ван Обер вдигна глава и се вторачи в него. Очите му бяха още влажни, но спокойствието му се бе възвърнало.

— Ще ви кажа защо — прошепна той — получил е по-интересно предложение. Това е обяснението.

— Сигурен ли сте?

— Не. Само предполагам. Не съм го виждал, нито съм го чувал оттогава. Но пак ви повтарям — единственото нещо, от което се интересуваше Постумо, бяха парите. Ако е зарязал работата си, значи са му предложили нещо по-добро. Убеден съм.

— Предложение за нова картина?

— Да. Точно затова си отиде и оттук. Не се изненадах, разбира се. Аз бях неудачник, а Балди — прекалено добър материал за мен. От него можеше да излезе нещо повече от маслено платно на Ван Обер.

Бош се замисли за миг.

— Това е станало преди две години — поде той. — Ако Балди си е тръгнал, за да бъде нарисуван в друга картина, както вие твърдите, къде е сега тази картина? След портрета за Жени Туро името му не се е появявало никъде…

Ван Обер не отговори. Сега, за разлика от друг път, Бош не остана с впечатлението, че съзнанието му се е зареяло отново в незнайни предели, а по-скоро бе потънал в размисъл.

— Не е завършен — обади се художникът неочаквано.

— Моля?

— Ако не се е появил, то е защото още не е завършен. Логично.

Бош разсъждаваше над думите на Ван Обер. Незавършено платно. Подобна възможност не им беше хрумвала нито на него, нито на Уд. Те търсеха Художника, следвайки два пътя, две насоки на разследване — или продължава да работи, или е зарязал професията. Дотогава не им беше минавало през ума, че може да е зает с някоя още незавършена творба. Това, разбира се, би обяснило изчезването му и липсата на сведения за него. Един творец никога не показва картината си преди да я довърши. Но кой би посветил толкова време на рисуването на Балди? Какъв вид платно се стремеше да създаде?

Когато стана да си върви, Бош отново чу гласа на Ван Обер откъм креслото.

— Защо държите да откриете Постумо?

— Не знам — излъга Бош. — Моята задача е да го намеря.

— За всички ще е по-добре, ако Постумо изчезне, повярвайте ми. Балди не е обикновено произведение на изкуството — той е изкуство, господин Бош. Изкуство. Нищо повече.

И спря върху Бош изцъклените си болнави очи, като в същото време добавяше:

— С една дума, ако го откриете, внимавайте. Изкуството е по-страшно от човека.

Когато Бош напусна дома на Ван Обер, над града се изливаше сив порой. Красотата на Делфт се разводняваше пред очите му. Искаше му се от все сърце „Рип ван Уинкъл“ да е задържал Художника наистина, но знаеше, че не е така. Беше убеден, че бил той Постумо или не, престъпникът все още беше на свобода и се готвеше за нападение по време на изложбата.

Художника излезе на улицата посред нощ.

Над Амстердам валеше и беше захладняло. Лятото бе отворило една скоба. „Така е по-добре“, помисли си той. Вървеше с ръце в джобовете под смътното улично осветление и се остави на дъжда да го пръска с роса като цвете. Прекоси моста над Сингелграхт, където светлините образуваха гирлянди във водата, а дъждовните капки — концентрични кръгове, и стигна до „Музеумплейн“. Обиколи без да бърза смълчания Тунел на Рембранд. Постовите пред входа го погледнаха без особено внимание. Приличаше на най-обикновен минувач, а и той се държеше като такъв. Можеше да мине както за мъж, така и за жена. В Мюнхен се бе изявявал като Бренда и като Вайс; във Виена — като Людмила и като Диас. Можеше да бъде много хора. Само отвътре беше един и същ човек. Стигна до края на подковата и продължи пътя си. Излезе на площад „Концертгебау“, където се издигаше най-известната концертна зала в Амстердам. Но вече нямаше музика и всичко тънеше в тишина. Художника не пресече „Ван Баерлестраат“. Вместо това зави надясно към „Стеделек“ и пое по обратния път по посока на „Рейксмузуем“. Искаше да проучи всичко, да огледа всичко. От тази страна на пътя му се изпречиха метални ограждения, които очертаваха мястото за паркиране на камионетките. Той се облегна на една от преградите и зарея поглед в нощта.

Малък афиш за „Рембранд“ беше закрепен на уличната лампа няколко стъпки по-нататък. Художника се загледа в него. „Ангелът“ бе протегнал ръка в мрака под дъжда.

Прочете датата: 15 юли 2006 г. На следващия ден.

15 юли. Точно така. Утре ще бъде денят.

Той се отдръпна от преградата, навлезе по „Ван де Валдестраат“ и продължи пътя си. Докато се връщаше отново към Сингел, дъждът намаля.

Утре, на изложбата.

Около него всичко беше тъмно и лишено от хубост.

Само Художника беше самата красота.

Четвърта стъпка
Изложбата

За изложбата не се тревожа.

Трактат по хипердраматична живопис

Бруно ван Тиш

— Лесно ще я спечеля…

— Не бъди толкова сигурен!…

…

— Най-сетне Осмия Квадрат!

Луис Карол

9.15

Когато Лотар Бош се събуди, Постумо Балди беше в спалнята му.

Стоеше прав на три метра от леглото и се взираше в него. Не изглеждаше опасен и това бе първата мисъл на Бош. „Не е опасен“, каза си той. Второто нещо, което ужасената му интуиция му подсказа безпогрешно бе, че не сънува. Беше напълно буден, беше ден, намираше се в дома си на „Ван Еегенкстраат“, а Балди стърчеше в спалнята му чисто гол и го гледаше замислено. Имаше вид на мършав юноша, ребрата му се брояха, но погледът му бе населен с красота. Въпреки всичко Бош не изпита страх. „Мога да го надвия“, разсъждаваше той.

Тогава Балди започна ефирен и безмълвен танц, вихрушка от светлина. Слабото му тяло кръжеше из цялата стая. После застина в предишната си поза и светът сякаш се замря. Отново се раздвижи. И отново спря. Заслепен, Бош с усилие разбра какво става — беше заспал със стереоскопичния визьор на очите, докато гледаше лентите с триизмерни изображения, записани от фондацията, когато моделът бил на петнайсет години.

Изруга, изключи уреда и свали очилата. В спалнята нямаше никого, но в очите му все още танцуваше цветната диря на Балди. Белотата в прозореца предвещаваше дъждовен ден — денят на откриването на „Рембранд“.

Не бе успял да измъкне нищо от тия кадри. Ван Обер не беше преувеличил, окачествявайки Постумо като „прясна глина“: обезкосмен и гладък образ, едно начало, човешка отправна точка, прототип на лице.

Бош стана, освежи се под душа и подбра от гардероба строг тъмен костюм. В десет и половина трябваше да се яви при автомобилите на охраната, разположени около Тунела, за да проследи началото на операцията. Стоеше пред огледалото и се бореше с възела на вратовръзката си. Пак беше преметнал погрешно копринената фльонга. Не си спомняше да е бил толкова нервен, откакто почина Хендрике.

„Но той никога не е нападал по време на откриването. Овладей се. Нищо чудно дори да не е в Амстердам. Защо си убеден, че Уд не греши? Току-виж вече се е предал на полицията в някой мюнхенски участък… Дали пък… Проклет възел… Дали пък «Рип ван Уинкъл» наистина не го е заловил?… Вземи се в ръце. Мисли позитивно. Поне веднъж мисли позитивно“.

Изведнъж чу някакво барабанене. Надникна от балкона — Вермееровият пейзаж бе започнал да се прелива в пейзаж на Моне. Дъждовните капки размиваха зеленото, охрата, червеното и бялото.

„Е, вече заваля“.

Докато довършваше обличането, Бош си позволи за последен път да помисли за Даниел. Не искаше да се моли, макар да знаеше, че противно на това, което учеше религията, и Бог умееше да изкушава, не само дяволът. Все пак набързо каза една кратка молитва. Не се обърна към никого специално, просто погледна намръщеното небе. „Само тя няма нищо общо с това. Само тя не бива да пострада. Закриляй я. Моля те, закриляй я“.

После слезе по стълбите. Очакваше го зловещ ден и той го знаеше.

Поне беше успял да се обеси правилно. Възелът на вратовръзката му беше добър.

9.19

Херардо топна крайчето на четката в жълто-кафявата боя и го прокара по цялата буза на Клара.

— Майстора ще дойде следобед да огледа всички картини преди откриването.

— Вече си мислех, че няма да се появи — каза тя.

— Винаги прави последен оглед преди да се оттегли. Сега не мърдай.

Той подбра съвсем тънка четчица и оцвети устните й със слой убито червено. Тя го видя да се усмихва на няколко сантиметра от нея. Приличаше на миниатюрист, наведен над книга с гравюри.

— Щастлива ли си — попита я той, докато навлажняваше отново четката.

— Да.

Стажантката свали качулката от косата й и отдолу се посипаха махагоновочервени букли. Херардо отново натопи четката и се върна на устните й.

— Иска ми се да продължим да се виждаме и след като всичко приключи. Т.е. след като те купят. — Той замълча, бръкна с пръст в някакъв разтворител и докосна единия ъгъл на устата й. — Защото ти си знаеш, че си купена предварително. Ще се озовеш в дома на някой колекционер милионер. Но на мен ми се ще пак да те виждам. Не, не, мълчи. Сега не бива да говориш.

Думите му бяха толкова нежни, колкото и щрихите, с които я очертаваше. Стори й се, че я целува обстойно.

— Знаеш какво се говори. Че между картината и художника не може да има връзка — хипердраматизмът не го позволява. Е, теоретично е така. — Той отдръпваше четката, навлажняваше я, рисуваше, прибягваше до парцала и отново рисуваше. — Но с мен имаш късмет, защото аз съм много лош художник, драга. Затова пък ти си прекрасна картина.

Стажантката прекъсна Херардо, като му заговори на английски. Двамата проведоха кратко съвещание за тоналността на сенките по краищата на тялото на Клара и се съсредоточиха върху писмените указания на Майстора. После Херардо се приближи до устните й и дълго ги гледа. Не изглеждаше доволен. Изчезна от зрителното й поле и почти веднага се върна с четка, натопена в червено.

Тя лежеше по гръб на носилка в една от работните кабини в подземията на Старото ателие, където я бяха закарали рано сутринта, за да я подготвят преди настаняването в Тунела.

— Трябва много да внимавам — каза Херардо. — Днес ще те видят хиляди хора.

Кацна два пъти на горната й устна, като пеперуда, която се разхождаше напред-назад.

— Не искам да ти причинявам болка — продължи той. — Никога не бих ти причинил болка. Но си помислих, че… дори да скрия чувствата си, няма да свърша по-добре работата, нали ме разбираш. Аз съм по-сериозен, отколкото предполагаш, драга. Мълчи. — Той отдръпна четката, когато Клара разтвори устни. — Ти си творбата. Само аз имам право да говоря. Ти си вътре в картината.

Навлажни четката и отново я погали с по-бледо червено.

— Чувал съм също да казват, че художникът се влюбва в творбата си. Мисля, че е вярно. Но в моя случай, скъпа, се получава нещо любопитно — нарисувал съм частица и от самия себе си. С една дума разигравал съм комедия. Понякога се питам дали съм този, за когото се смятам. Всеки ден ставам, поглеждам се в огледалото и се поздравявам за късмета си. Но нещата не са толкова прости. Погледни тоя мустак и тия бакенбарди. — Той ги подръпна леко, докато ги показваше. — Като на художник ли са или като на картина? Много дълго съм вярвал в едно и също нещо, разбираш ли? Без да гледам пред себе си, без да се стремя да виждам. А какво има пред теб, би могъл да ме запита някой. Ами пред мен са хората. Не мога да гледам на теб като на картина.

Той опря парцалчето върху устните й, за да заличи някакво петънце. За миг останаха загледани един в друг. Докато тя съзерцаваше големите му весели очи, за пореден път я завладя странната мисъл, че може би Херардо не е чак толкова лош художник, че може би той просто не желае да нарисува „Сусана“. Херардо не харесваше този образ. Той не се стремеше да улови в изражението й онзи болезнен блясък, онзи ужасен свян на „платното, изпълнено със страх и състрадание“, според израза на Ван Тиш. Херардо искаше да улови самата нея. Клара Рейес. Да я възстанови, да я почисти, да й придаде светлина. Той беше първият творец, който като че ли се интересуваше повече от нея, отколкото от собственото си произведение.

Влезе Ул. Каза, че много се бавели и че било време да довършат и гърба й. Помогнаха й да стане и тя се обърна.

Работата продължи, но вече в мълчание.

10.30

— Еденбург, госпожице — съобщи шофьорът.

Пейзажът, който служеше за фон на река Гюул в Долен Лимбург, Южна Холандия, беше като в приказка. Гори и поля, блеснали под великолепното есенно слънце, с правоъгълни дървени постройки пръснати тук-там. Еденбург изникна почти ненадейно зад един завой в края на пътя — купчина къщи с островърхи покриви, над които величествено се извисяваше замъкът, където Мауриц ван Тиш бе работил някога като реставратор. Госпожица Уд познаваше Еденбург. Аудиенциите й при Майстора винаги бяха кратки и напрегнати. Ван Тиш никога не се бе интересувал от сигурността на творбите си. Неговото единствено задължение беше да ги създава.

Уд знаеше, че в Амстердам вали, но в Еденбург времето беше слънчево и свежо. И навсякъде гъмжеше от туристи с пътеводители в ръце и святкащи фотоапарати. Колата напредваше предпазливо по тесните павирани улици, съхранили неподправената старинна атмосфера. Някои минувачи хвърляха любопитни погледи към луксозната лимузина. Шофьорът се обърна към Уд:

— Направо в замъка ли отивате? Защото в такъв случай, ще трябва да излезем от центъра и да хванем по „Кастелстраат“.

— Не, не отивам в замъка. — Уд му подаде един адрес. Шофьорът (внимателен и любезен южняк, готов да угоди във всичко на „госпожицата“, надянал невъзмутима усмивка, въпреки близо половинчасовото закъснение на самолета на Уд до Маастрихт) реши да спре и да попита някой от местните хора.

Беше го решила предишната вечер. В съзнанието й внезапно бе изплувало името на човека, когото Осло смяташе за „най-добрия приятел на Бруно ван Тиш от детинство“ — Виктор Зерицки. Тя си каза, че срещата със Зерицки би била подходящо начало за посещението й в Еденбург. Обади се на Осло и той незабавно й предостави адреса и телефона на историка. Зерицки не си беше у дома, когато тя му позвъни, за да си уговори среща. Може би беше заминал някъде. Все пак се надяваше да го види.

Шофьорът оживено разговаряше с продавача на малък магазин за сувенири. После се обърна към Уд.

— Било пресечка на „Кастелстраат“ — обясни.

11.30

Густаво Онфрети навлезе в Тунела, заобиколен от агенти на охраната и служители на отдел „Изкуство“. Беше облечен с капитониран костюм и носеше обичайните жълти етикети. Тялото му бе обагрено в охра и телесен цвят. Съвсем тънките пластове серубластин придаваха на лицето му известна прилика с Майстора, но също така и с „Исус Христос“ на Рембранд. „Аз съм и двамата“, мислеше си Густаво. Беше сред картините, пристигнали последни, но поставянето му — той си го знаеше — щеше да бъде много трудно.

Щеше да виси на разпятието по шест часа на ден.

Загърнат в саван с дъх на маслени бои, Онфрети вървеше по неосветената рампа в Тунела към мястото, където се извисяваше разпятието. Това не беше обикновен кръст, а художествено произведение, снабдено с няколко находчиви приспособления за облекчаване на болезнената поза. Ала Онфрети беше убеден, че няма приспособление, което да му спести изцяло мъките и това малко го плашеше.

Но вече беше поел горчивата чаша. Той беше велика творба и бе подготвен за страданията. Ван Тиш го бе доизкусурявал дълго в Еденбург, за да няма грешки. От никакъв характер. Всичко трябваше да бъде съвършено. Предният ден, когато го подписваше, Майстора го бе погледнал в очите. „Не забравяй, че си едно от най-скъпите ми и съкровени произведения“.

Признанието му вдъхваше сили, за да издържи онова, което съзнаваше, че го очаква.

13.05

Джейкъб Стейн бе приключил с яденето и стоеше загледан в чистите очертания на чашата с кафе. Масата беше солидна, по негов дизайн. Състоеше се от стъклен плот, закрепен с ремъци за раменете на четири посребрени момичета, застанали на колене. Около цялата мебел се виеше фриз от воал, който се стелеше на вълни между фигурите. Девойките бяха почти еднакви на ръст, но тази в най-отдалечения ляв ъгъл беше съвсем малко по-висока, с което предизвикваше едва доловим наклон на почти хоризонталната повърхност на черното димящо кафе. Масата, разбира се, беше незаконна и струваше милиарди, подобно на останалите декоративни елементи в помещението. Стейн бе подпрял разсеяно крак върху едно от сребристите бедра.

Той знаеше, че „зоната“ на Ван Тиш в Новото ателие е празна. За разлика от него Стейн живееше в разкош и бе накичил трапезарията си на воля с картини, украшения и прибори на Лук, Ван дер Гаар, Мароодер, както и свои собствени. В хола дишаха над двайсет юноши и девойки — те стояха без да мърдат или се движеха, следвайки определена хореография, ала тишината беше безгранична.

Само от Стейн лъхаше живот.

Преговаряше на ум какво му остава да направи. По това време картините вече трябваше да са настанени в Тунела в очакване на Майстора. Откриването бе насрочено за шест следобед, но Стейн вече нямаше да бъде там. Беноа щеше да поеме вместо него грижата за важните личности. Неговото присъствие щеше да е необходимо другаде, за посрещането на една не по-малко важна личност.

„Властта също е вид изкуство, fuschus, разсъждаваше той. Или изкусен занаят може би, умение да държиш всичко в ръцете си“. Той се бе изявил като истински майстор в тази област. Сега трябваше да надмине себе си. Моментът беше деликатен. В известен смисъл най-деликатният в цялата история на фондацията и той беше длъжен да се справи.

Изведнъж в дъното на хола се появи Неве, неговата секретарка.

Макар да знаеше, че дългоочакваната гостенка ще дойде всеки момент, вестта, че вече е пристигнала предизвика у него внезапен прилив на щастие и разведри чертите му на фаун. Стана, опирайки се на Масата, с което предизвика леко потръпване у четирите сребърни момичета и премигване у онази, на чието бедро се бе подпрял, и тръгна към вратата.

Гостенката застина за миг, вперила широко отворените си очи в нежните тела, които красяха помещението. Но веднага след това се усмихна сияйно и протегна ръка, отвръщайки на поздрава на Стейн.

— Добре дошли във фондация „Ван Тиш“ — побърза да я поздрави Стейн на безупречен английски. — Знам, че говорите отлично английски — добави той. — За съжаление не мога да кажа същото за моя испанския.

— Не се безпокойте — отвърна с усмивка Вики Лиедо.

14.16

Госпожица Уд седеше на моравата вече повече от три часа. Беше отпушила един от натуралните сокове, които носеше в чантата си, и отпиваше бавно, зареяла поглед в облаците. Околността беше спокойна, подходяща, за да притвориш очи и да се отпуснеш. В известен смисъл й напомняше за дома й в Тиволи: същият летен звуков фон, птичи трели, кучешки лай в далечината. Къщата на Виктор Зерицки беше малка, а по оградата й, с цвят на зелена ябълка, личаха следите от сравнително сръчно извършен ремонт. В градината пъстрееха цветя — подредена сбирка от растения, дело на човешка ръка. Изглежда нямаше никого.

Старецът от съседната къща й бе разказал, че Зерицки е разведен и живее сам. Според Уд това по всяка вероятност беше намек, че Зерицки няма точно определено разписание и че излиза и се връща, когато сам реши. Явно често отсъстваше с дни, когато пътуваше до Маастрихт или Хага за допълнителни сведения за историческите си трудове или просто защото му се е дощяло да се пораздвижи и да открие непознати пътеки по брега на Гюул.

— Не го казвам, за да ви обезкуража — добави старикът с мраморна коса и зачервени като от скорошни плесници страни, — но ако той не знае, че сте тук, не ви съветвам да го чакате. Нали ви обясних, може да се върне чак след няколко дни.

Госпожица Уд му благодари, отиде до колата и се наведе към прозореца на шофьора.

— Разходете се някъде, но се върнете тук в осем.

Лимузината се отдалечи. Уд потърси подходящо място, седна на тревата, облегна се на едно дърво, усещайки грапавините през тънкото си яке, и се отдаде на тежкия занаят да гледа как времето минава.

Така или иначе нямаше друго занимание, а и когато чакаше по работа, никога не изпитваше досада. Напротив, кратката почивка, изпълнена с птичи песни и уханен ветрец, дори й беше приятна. Тя довърши сока, пъхна празната картонена кутия в чантата си и извади нова. Оставаха й само два, а трябваше да поема много течности. Усещаше се все по-слаба, очите й се затваряха зад тъмната стъклена преграда на очилата; от време на време дори клюмаше. От доста дни — два, а може би и повече — не бе хапвала нито залък, — но въпреки това не изпитваше глад. Виж, за термос с кафе, бе готова на всичко. Усети, че й става горещо. Съблече якето си и го остави на тревата. Интересно, оказа се, че по презрамки пък й е малко хладно.

Не се питаше дали Зерицки някога ще се появи. Всъщност не мислеше за нищо. Знаеше само, че ще стои там, докато почувства, че не може повече да чака. После щеше да се прибере в Амстердам.

Продължи да отпива от сока, а вятърът рошеше косата й.

16.20

— Нищо ново, сектор две.

— Всичко е нормално, сектор три.

— Нищо ново, сектор четири.

Бош не мислеше за Художника, докато слушаше литанията на агентите по високоговорителите. Всъщност той бе потънал в размишления за цирка. Като дете рядко посещаваше подобни представления, защото татко Виктор не ги обичаше. Ходенето на цирк не беше най-доброто, което човек можеше да направи с наличните средства. Но всяко дете попада понякога в цирка, независимо от неговото естество, и Бош не правеше изключение. Ала не се беше забавлявал — като се почне от опасните акробатични номера и се стигне до печалната картина на затворените в клетки тигри, от клоуните с брашненобели лица до изтърканите номера на фокусниците — всичко му се бе сторило жалко и тъжно.

Сега пред него се разиграваше друг цирк. Атракциите бяха различни, но пак имаше публика, шатри, магии и зверове. И всичко му се струваше не по-малко тъжно.

Той се намираше в една от двете roulotte[1], предназначени за отдела по сигурността. Шестте ремаркета бяха разположени около Тунела така, че достъпът до камионетките за прибиране и евакуация на картините да остане свободен. Всеки отдел — „Изкуство“, „Консервация“ и „Сигурност“, разполагаше с две такива каравани. Чрез вътрешна телевизионна мрежа екипите на охраната осъществяваха оттам наблюдението на различните части от Тунела: изложбата, входа, изхода и централния площад, където щеше да бъде сборният пункт на платната. Roulotte „А“ отговаряше за първите шест творби откъм входа; roulotte „Б“ — за останалите шест. Това ремарке беше паркирано близо до музея на Ван Гог и Бош седеше в него.

Камерите, насочени към „Музеумплейн“, разкриваха зрелище, което, според Бош, несъмнено щеше да накара Пол Беноа да потрие радостно ръце. До откриването оставаше час и половина, а опашката от лъснали чадъри вече завиваше покрай „Рейксмузеум“ и стигаше до Сингелграхт. Някои чакаха тук от сутринта или от предишната нощ — на крак, стиснали поканата, пред първия пост на охраната. За да избегне безредиците, полицията бе поставила бариери по „Музеумстраат“ и „Паулус Потерстраат“. Въпреки това, пак за радост на Беноа, имаше безредици и в двете зони. Членове на ВХД и други организации, противници на хипердраматичното изкуство, размахваха плакати и издигаха лозунги против фондацията. Близо до Тунела, в оградените за телевизионните екипи площи, неколцина водещи вече бяха приготвили микрофоните си.

В рязък противовес на всичко наоколо, мониторите към Тунела тънеха в тишина. Някои от картините вече бяха поставени по местата им, но при други, като „Христос“, работата още не бе приключила. Бош наблюдаваше играта на светлини и проблясъци, докато окачваха Густаво Онфрети на разпятието. От четири часа и повече прикрепваха крайниците му към цветните дървени правоъгълници, с помощта на някакви прозрачни обръчи. Той трябваше да остане неподвижен в позата, в която го бе нарисувал Ван Тиш, което очевидно изискваше доста усилия. За това пък „свалянето“ щеше да е лесно. Когато фенерчетата попаднеха върху полуголото му тяло, светкавици прорязваха екрана.

— Кой може да иска да виси така по шест часа на ден? — обади се Роналд, който наблюдаваше монитора на „Христос“. Роналд беше възпълен и не прощаваше на донътите в този час. До масичката му лежеше отворена кутия. В момента тъкмо отхапваше едно парче и част от захарта върху глазурата се бе посипала по червения му пропуск.

Ники, пред монитора на „Пирът на Валтасар“, се усмихна.

— Това е модерно изкуство, Роналд. Ние не го разбираме.

— А аз го мислех за класическо — намеси се Остерброк, наблюдаващият „Даная“, който превключваше разни прекъсвачи от мястото срещу Бош. — В края на краищата това са творби на Рембранд, нали?

Тесният коридор в ремаркето беше задръстен от хора, които влизаха и излизаха. Бош неволно ги следеше с поглед. Наблюдаваше всички: и непознатите, и тези, които познаваше отскоро; наблюдаваше Ники, Мартине, любителя на донъти Роналд, Михелсен, Остерброк. Взираше се в усмивките им, в обичайните им жестове, слушаше гласовете им. Преди работа всеки от тях бе преминал през опознавателните проверки, но Бош ги дебнеше, както се дебне привидение, което витае сред неподвижни сенки. После отново обръщаше очи към екрана и началото на дългата опашка от посетители.

„Къде си? Къде си?“

Тази сутрин в Европол се бе получило описание на Постумо Балди. Бош успя да го изиска по каналния ред, разчитайки до известна степен на някои от членовете на „Рип ван Уинкъл“. Оттам насетне сведенията започнаха да достигат до него.

Полицията в Неапол нямаше представа къде се намира Балди. Службите от Виена и Мюнхен не бяха открили на местопрестъпленията никакви следи, секрети или косми, които да сравнят с личните му данни. Всичко, което се знаеше засега се свеждаше до маски или изкуствени вещества. Никакъв органичен остатък, само пластмаса и серубластин. Сякаш Художника беше кукла. А може би платно. В момента Европол продължаваше неуморно да рови из компютрите по целия свят. Търсеха се показатели, които да свържат Балди с определено място или събитие. Проверяваха се болници и гробища, списъци с жалби по дребни провинения, неразкрити убийства или престъпления, извършени от други лица. Отделът за безследно изчезнали бе проследил дирята му от Неапол до Ван Обер и Жени Туро, от родната му къща (понастоящем съборена) и родителите му — майка с неизвестно местонахождение — до последните хотели, в които бе отсядал през 2004 г. Но всичко свършваше дотук. В края на същата година Балди бе напуснал работа като портрет в дома на мадмоазел Туро без никакво обяснение и оттогава като че ли бе потънал в земята. Мнозина го смятаха за мъртъв.

Въпреки климатика, който изпълваше колата с жужащ и неуморен хлад, Бош усещаше как по гърба му се стичат струйки пот. Всяко едно от лицата, които сега наблюдаваше, можеше да принадлежи на Постумо. Джокерът Балди се отнасяше за всички, беше взаимозаменяем. Сам по себе си той не беше по-съществен от въздуха, които ножът разцепва, когато нанася раната: невидим, но абсолютно необходим. Очите му бяха огледала. Тялото му — прясна глина.

На Бош му се стори, че „Момичето на прозореца“ като че ли отвръща на погледа му от далечния си пиедестал на монитор номер девет. Даниел, собствената му племенница, беше платното, избрано от Ван Тиш за пресъздаването на тази Рембрандова творба. Прожекторите за светлосянка още не бяха включени, така че засега Даниел оставаше скрита в черния Тунел. Бош не смогваше дори да различи лицето й.

— Ето го — каза някой зад него и той подскочи.

Това беше Остерброк, който сочеше монитора, записващ влизанията през входа откъм „Музеумстраат“. Дълъг черен автомобил се плъзгаше към входа на Тунела. След като премина първата полицейска бариера изображението изчезна.

— Това е Ван Тиш — обади се Ники. — Идва да нанесе последния щрих на творбите.

— И да запали прожекторите за светлосянка — добави Остерброк.

Бош се питаше къде ли е Уд. Защо беше решила така внезапно да замине? Дали не искаше да се измъкне?

Едва ли. Той й вярваше. Само на нея и на никого другиго.

Копнееше изложбата вече да е приключила. Или поне този ден (този безкраен ден, в който часовете се влачеха, като напоени с маслени бои) да свърши час по-скоро.

16.45

Клара мечтаеше този ден никога да не свършва.

Тя стоеше свита пред езеро със сковани води, сред дървета и мрачни пейзажи. Всичко миришеше на боя, всичко беше твърдо. Такъв беше фонът на „Сусана и старейшините“. Беше съвършено гола и оцветена в наситени тонове на розовото, охрата и кадмиевото червено, с тъмномахагонови отсенки. Лицето й се отразяваше в огледалото в основата на подиума, което оставаше скрито за публиката. Това беше единственото нещо, което успяваше ясно да различи. Тя не виждаше двамата „Старейшини“, но усещаше присъствието им зад гърба си — вкаменени чудовищни химери, планини, надвесени над тялото й, отвесни маслени рифове.

Бяха я поставили съвсем наскоро и все още не бе преминала към Неподвижност. Времето се движеше, като хората покрай нея (експерти, работници, агенти на охраната), т.е. напредваше, без да я докосва. Тя обаче знаеше, че изложбата не е открита, защото прожекторите за светлосянка все още мъртвееха.

Най-сетне някакъв силует се отдели от пътеката за публиката, прекрачи предпазния шнур и тръгна към подиума. Последва го свита от крака. Нещо важно предстоеше да се случи. Две черни обувки спряха до вкоравените й от бои бедра. Тя отново чу онзи тих и нисък глас, онзи правилен испански на погребална камбана.

— Не отделяй очи от огледалото.

Сякаш я удари ток. И се подчини, разбира се.

Значи Майстора наистина правеше последен оглед на творбите си, както й бе споменал Херардо. Сянката се местеше от образ на образ, даваше напътствия и на „Старейшините“, но тя не смогваше да чуе какво им казва. После обувките се върнаха — причудливи лачени хищници, загадъчни акули, насочили към тялото и лъснатите си с вакса муцуни. Миг мълчание, смяна на посоката. Остана ехото. И омагьосаната тишина.

Тя продължи да се взира в далечната камея с изрисувано лице.

17.30

Мракът беше вече непрогледен.

— Какво става? — обади се нервно Бош, вперил поглед в екрана. — Защо не палят проклетите лампи?

— Чакат заповедта на Ван Тиш — отвърна Ники.

— Ей сега ще я даде — каза Остерброк.

Те се обърнаха към своите монитори. Сред тълпата се открояваше неподвижен силует с гръб към камерата. Правите светлинни линии на фенерчетата го очертаваха едва-едва.

— Важната птица — избоботи Роналд, поглъщайки изображението със същата напрегнатост на гладник, с която налиташе и на донътите.

„Всеки миг изисква своя декор“, помисли си Бош. Ценните неща в неговия свят бяха добили тържествена нотка. А всяка тържественост има свой декор, ритуал, изтъкнати личности на естрадата, в които хората са вперили възторжени и заслепени погледи. Тук няма място за непринуденост — изисква се умение, известна доза изкуство. Защо не запали вече прожекторите? Защо не пусне публиката? В крайна сметка всичко опира до няколко бутона. Да, ама не. Нали е празник? Трябва да бъде отбелязан, запомнен, записан, увековечен. Бавните движения са задължителни.

— Снимат го — обади се Ники, подпряла брадичка с ръце. Бош долови замечтан отзвук в гласа й.

Един от прожекторите бе насочен косо към Ван Тиш: остров от светлина сред петстотин метра необясним мрак. Стоеше с гръб към камерата. Неговото царство не е нито тук, нито на някой друг свят, размишляваше Бош. Неговото царство е самият той, както е стъпил в средата на това блеснало езеро. А блуждаещите сенки го благославят с вълшебните си лъчи.

Художникът вдигна дясната си ръка. Всички затаиха дъх.

— Моисей разцепва водите — отново се изказа ехидно Роналд.

— Май нещо не е наред — обади се Остерброк, — защото Тунелът продължава да тъне в мрак.

— Не — намеси се Мартине, наведена над рамото му. — Сигналът е, когато свали ръката си.

Бош хвърли око към другите монитори — черни, до един. Никак не му се нравеше, че Тунелът остава потопен толкова дълго в тъмнина. Но такова беше нареждането на „важната птица“. Преди да започне сборището вещиците трябваше да му отдадат чест с блуждаещите си огньове. После, когато фото и киносесията приключеше, Сатаната щеше да спусне хищната си лапа и да постави началото на своя собствен Ад — отвратителен, страшен, най-ужасният от всички, защото никой не знае, че това е Адът. А най-лошото на ада е да не знаеш, че вече си попаднал в него.

Ръката се спусна.

Триста и шейсетте нишки, изобретени от Игор Попоткин, лумнаха едновременно и разтвориха за прозявка пълните си със светлина усти. На Бош за миг му се видя, че картините са изчезнали. Но не, те си стояха там, само изглеждаха другояче. Сякаш величествена четка им бе нанесла довършителния златист щрих, от който се нуждаеха. Творбите горяха върху невидима клада. Рамкирани от екраните, те приличаха на старинни рисунки върху платно, но образите им бяха дълбоки, обемни, надарени с пространствен живот. Фонът изпъкна, а сумракът доби очертанията на пейзаж.

— Господи — промълви Ники, — по-красиво е, отколкото предполагах.

Никой не се обади, ала тишината като че ли съдържаше мълчаливо съгласие с думите й. Бош обаче беше на друго мнение.

Не, не беше красиво. Беше страшно и уродливо. Съзерцанието на Рембрандовите творби, пресъздадени от живи същества, предизвикваше вълнение, но за Бош то не се дължеше на красотата. Ван Тиш очевидно бе достигнал предела — в човешката живопис не можеше да се отиде по-далече. Само дето не беше избрал пътя на естетиката.

Нямаше нищо красиво в разпънатия на кръста човек, в момиченцето, облегнато на прозореца с мъртвешки бледо лице, в пиршеството с блюда от плът и кръв, в голата жена с червена коса, причаквана от двама похотливи старци, в силуета на девойката с фосфоресциращи очи, в момчето, загърнато в боядисани кожи, в ангела, който се мъчеше да удуши коленичилия човек. Нищо красиво и нищо човешко. А най-лошото бе, че като че ли всичко обвиняваше Рембранд не по-малко от Ван Тиш. Беше грях, който и двамата споделяха. „Това е отрицание на човешката същност“, биха могли да кажат двамата творци. Присъда за престъплението, че са такива, каквито са. В нощ на ужас хората измислили изкуството.

„Това е нашата присъда“, помисли си Бош.

— Заслужава да му се свали шапка — промълви някой след безкрайно дълга тишина. Беше Роналд.

На монитора Стейн вдигна ръце и заръкопляска. Силно, едва ли не яростно. Но липсата на звук превръщаше овацията на екрана в безмълвен гърч. Хофман, Беноа и физикът Попоткин незабавно го последваха. Скоро всички фигури около Ван Тиш блъскаха бясно длани, като кукли на конци.

Първа в roulotte „Б“ се прояви Мартине, слабичките й и гъвкави длани изплющяха като изстрел. Остерброк и Ники се присъединиха с въодушевен залп. Аплаузите на Роналд едва се чуваха — бликаха между пухкавите му пръсти като мехурчета въздух. Възгласите в тясното пространство на караваната оглушиха Бош. Той забеляза, че страните на Ники са поруменели.

На какво ръкопляскаха? Какво приветстваха, за Бога, и защо?

Добре дошли в безумието. Добре дошли при човешката същност.

Реши да не прави изключение, тъй като не искаше да слезе от сцената, мразеше да сваля маската си. „Не бива да излизам извън рамката“, каза си той.

Доближи ръце и произведе няколко звука.

17.35

Алфред ван Хоор седеше в roulotte „А“ пред външния монитор и наблюдаваше разставянето на „папагалския екип“, както го бе нарекла Рита. Неговото звено за спешна намеса изчакваше на „Музеумплейн“ — бяло-зелени призраци с жълти дъждобрани, застанали до камионетките за евакуация. Ван Хоор знаеше, че вероятността да им се наложи да се намесят беше нищожна, но поне Беноа, а и самият Стейн бяха одобрили предложението му. Все от нещо се започва. В подобни фирми човек трябваше да изпъква с новаторски хрумвания.

— Паул? — обърна се Ван Хоор към микрофона.

— Да, Алфред — чу той в слушалките плътния глас на Спаалзе.

Начело на новосъздадения екип стоеше Пол Спаалзе, в когото Ван Хоор имаше безгранично доверие. Бяха работили заедно по координацията на сигурността при изложби в Близкия Изток и Ван Хоор знаеше, че Спаалзе е от тези, които „първо действат и после се колебаят“. Без съмнение, дългосрочните планове не бяха неговата стихия, но при извънредни ситуации беше незаменим.

— Стадото ще се раздвижи след по-малко от половин час — каза Ван Хоор, превъзмогвайки внезапна вълна от радиосмущения. — Как са нещата при вас, Пол?

Въпросът беше до известна степен излишен, защото Ван Хоор виждаше на монитора, че „при тях“ всичко е наред, но той държеше да покаже на Спаалзе, че следи положението отблизо. Бяха прекарали часове наред пред компютъра в изработване на симулационни планове за неотложна евакуация и не биваше да позволява на капитана да се отпуска поради бездействие.

— Какво да ти кажа — изръмжа Спаалзе. — Засега най-голямата катастрофа, която имам да предотвратявам са безредиците. Ти знаеш ли, че за да ни допуснат до проклетия централен площад ни принудиха да пеем като сопрано пред устройствата за разпознаване на гласа и да опипваме екранчетата, като че ли сме картини? Хората ми страшно се възмутиха.

— Нареждания отгоре — отвърна Ван Хоор. — Ако това те утешава, и ние с Рита минахме през същия обръч.

В интерес на истината, Ван Хоор се питаше каква е причината за безбройните допълнителни мерки за сигурност. За първи път му се случваше да искат от него да удостоверява самоличността си с физически данни, за да влезе на работното си място. Рита също се беше раздразнила не по-малко от него и дори се бе сопнала на агентите, които й препречиха пътя. Защо Уд не им бе споменала нищо? Кое бе наложило тази спешна промяна в графика на хората, отговарящи за отвеждането на картините и наблюдението? Ван Хоор подозираше, че всичко това има някаква връзка с оттеглянето на творбите на Майстора от Европа, но не смееше да се впуска в предположения по въпроса. Беше му болно, че все още не е достатъчно важен, за да го уведомяват.

— Вече ни нямат доверие — каза той.

Рита ван Дорн, вдигнала крака на масичката, докато разбъркваше димящото си кафе в пластмасова чаша, го погледна с безразличие и продължи да се взира в мониторите.

17.50

Един от специалистите от свитата на отдел „Изкуство“ задържа чадъра нависоко, докато Ван Тиш влизаше в лимузината. Стейн го чакаше на съседната седалка. Мурника де Верне, секретарката на Ван Тиш, зае мястото до водача. Шумна тълпа от журналисти и фотографи се бе струпала зад преградите, но Майстора не беше отговорил на нито един въпрос. „Уморен е и не желае да прави изявления“, обясняваха от свитата му. Беноа, Нели Сигел и Франц Хофман с радост щяха да влязат в ролята на пророци за няколко минути и да изиграят божествена роля пред микрофоните, но Майстора трябваше да се оттегли. Вратите се затвориха. Шофьорът — русокос, елегантен, с тъмни очила — подкара колата към изхода, разчистен от полицията. Един агент им направи път. Дъждобранът му блестеше от дъжда.

Ван Тиш погледна Тунела за последен път и извърна глава. Стейн положи ръка върху рамото му. Той знаеше, че Майстора никак не обича подобни прояви на чувства, но го стори не заради Ван Тиш, а заради себе си. Държеше на всяка цена да подчертае колко послушен е бил и колко много жертви е направил.

И предстоеше да направи, galismus.

— Свърши се, Бруно. Свърши се.

— Още не е, Джейкъб. Остава да извърша още нещо.

— Fuschus, кълна се, че… Може да се каже, че вече е извършено.

— Може да се каже, но не е.

Стейн се замисли за възможен отговор. Винаги ставаше така — Ван Тиш беше безкрайният въпрос, а той беше длъжен да отговаря. Опря глава на облегалката и направи опит да се отпусне. Но не успя. Великият творец стоеше далечен и загадъчен, като творбите си. До него Стейн винаги изпитваше някакъв стъклен свян, чувстваше се почти като Адам в рая, след като е нарушил Божията заповед. Всяко замълчаване пред Ван Тиш таеше в себе си вина. Доста неприятно усещане, откровено казано. Но какво от това? От двайсет години го наблюдаваше как преобразява човешки тела по невероятен начин и променя света. Бе натрупал материал за цяла книга и някой ден щеше да я напише. Само дето не вярваше, че го познава по-добре от останалите смъртни. Ако Ван Тиш беше мрачен океан, той бе служил само като кей за неговото преплуване, като електроцентрала, способна да превърне чудовищния водопад в златни искри. Майстора се нуждаеше от него и за в бъдеще щеше да е така. До известна степен.

Изведнъж от предната седалка се надигна призрак.

Мурника де Верне бе обърнала глава и се взираше в Стейн през разплетената завеса от гарвановочерни коси. Стейн отклони поглед от тия празни безжизнени очи. Той отлично знаеше, че това не е погледът на Мурника, а на Майстора. Защото Мурника де Верне беше Ван Тиш до крайност, каквато никой, освен Стейн, не подозираше. Майстора я бе нарисувал така, в тоналност на подобна страст.

Мурника гледаше без да мига, с полуотворена уста, задъхана като гладно псе. Сякаш го упрекваше, но и го предупреждаваше.

Колата се плъзгаше тихо срещу дъждовните жила.

Много неприятен поглед.

— Fuschus, Бруно, не ми ли вярваш? — заоправдава се той. — Ще се погрижа за всичко, честна дума. Имай ми доверие, моля те. Всичко ще мине както трябва.

Стейн говореше по посока на Мурника, но се обръщаше към Ван Тиш. „Същата грешка, разсъждаваше той, която понякога допуска зрителят, когато реши, че образът от картината може да го погледне, или когато куклата на вентрилока го прекъсне с въпрос насред представлението“. Но в случая като че ли Ван Тиш беше куклата. Затова пък Мурника де Верне бе нарисувана в ужасяващо живи краски. Тя постоя така още миг. После безжизнено се отпусна и отново зае мястото си на седалката.

Стейн откри въздух в дробовете си и си пое дъх.

Чистачките се сражаваха с дъжда. Не се чуваше почти нищо друго, освен това потракване, подобно на часовник (или на махало, или на четка на художник), докато автомобилът летеше по изходната магистрала към Схипхол.

— Всичко ще мине както трябва, Бруно — повтори Стейн.

18.35

— Запознахме се в училището на Еденбург — обясни Виктор Зерицки. — Семейството ми е тукашно. Бруно живееше само с баща си, който беше родом от Ротердам, и по всяка вероятност той му внуши, наред с много други неща, че в това село нищо няма да постигне.

Зерицки беше висок и снажен, с руса и вече пооредяла коса. Имаше вид на здравеняк, когото животът не беше глезил прекалено много. Но начинът, по който притваряше клепачи, когато говореше, навеждаше на мисълта за някаква тайна, за забранена стая или за старо семейно проклятие. Къщата му беше толкова малка, колкото изглеждаше и отвън, и миришеше на книги и самота. Половин час преди това, когато се бе върнал от дългата разходка с ловджийското си куче по брега на Гюул, той бе признал на госпожица Уд, докато я канеше да влезе, че жена му го била напуснала, защото не понасяла нито едното, нито другото. „Нито книгите, нито самотата“, уточни той през смях. Но не водел живот на отшелник, напротив, излизал често, бил общителен, имал приятели. И с удоволствие изследвал природата заедно с верния си четириног другар.

След като се представи, Уд му обясни частично повода за посещението си. Искала да опознае по-добре човека, чието творчество охраняваше. Звучеше съвсем логично и Зерицки, изглежда, го прие точно така, защото кимна с глава в знак на разбиране. Уд подхвана забавен монолог на тема „Колко е трудно да откриеш истинския Ван Тиш“ в многобройните писания за него. Затова решила да се задълбочи в проблема и да се срещне с неговия най-добър приятел от детинство. „Разкажете ми всичко, за което се сетите — помоли го тя, — колкото и маловажно да ви се струва то“.

Зерицки притваряше клепачи. Дори да подозираше по-дълбоки причини за посещението на Уд, той не показваше желание да ги научи. В действителност молбата й му беше приятна. Очевидно обичаше да говори, а около него нямаше кой знае колко желаещи да го слушат. Най-напред разказа за себе си — преподавал история в една гимназия в Маастрихт, но предишната година поискал неплатен отпуск, за да довърши всички отлагани проекти. Издал няколко книги за историята на Южен Лимбург, а напоследък събирал сведения, за да допълни студията си за Еденбург. След това заговори за Ван Тиш. Протегна ръка и взе някаква изцапана папка от полицата. В нея имаше снимки. Той подбра няколко и ги подаде на Уд.

— Беше невероятно дете в училище. Погледнете.

Показа й типична ученическа снимка от отделенията. Белите кръгли детски главици изпъкваха като крайчета на топлийки. Зерицки се надвеси над Уд.

— Ето ме мен. А това е Бруно. Беше много красив. Погледнеш го и дъхът ти секва, независимо дали си момче или момиче. В очите му гореше неизчерпаем огън. Черната като въглен коса, наследена от майката испанка, месестите устни и тъмните, сякаш изтеглени с туш вежди, образуваха хармоничен ансамбъл, като лице на древно божество… Така го помня. Но не беше само красотата… Как да ви обясня? В една от картините му съм забелязвал нещо подобно… Нещо отвъд видимото. И ние падахме в краката му — нямахме избор. А на него това много му харесваше. Умираше си да ни командва, да ни заповядва. Беше роден да създава нещо от хората.

За миг очите на Зерицки се отвориха широко, сякаш подканваха Уд да влезе в тях и да види онова, което те бяха видели.

— Беше измислил една игра и понякога я играеше с мен в гората. Аз заставах неподвижен, а Бруно нагласяваше ръцете, главата или краката ми така, както му хрумнеше. Наричаше ме „моята статуя“. Нямах право да мърдам без да разрешеше — такива бяха правилата, — макар че, да си призная, и правилата ги беше измислил той. Може би ще си кажете, че Бруно е правел каквото си иска. И да, и не. Той беше по-скоро жертва.

Зерицки замълча, докато прибираше снимките в папката.

— Много съм мислил за Бруно през всичките тия години. Стигнах до заключението, че всъщност той никога не се е интересувал от нищо и от никого, и то не поради истинска липса на интерес — при него това е било въпрос на оцеляване. Беше свикнал да страда. Спомням си един много привичен негов жест — когато нещо му причинеше болка, той вдигаше очи към небето, сякаш се молеше за помощ. Тогава му казвах, че прилича на Исус Христос и това сравнение му харесваше. Бруно винаги се е изживявал като нов Спасител.

— Нов Христос? — повтори Уд.

— Да. Мисля, че гледа на себе си по този начин. Като на неразбран Бог. Бог, приел човешки образ, Бог, когото всички ние сме измъчвали.

19.30

Той беше там, отвън.

Изведнъж Лотар Бош се бе почувствал в плен на тази ужасяваща увереност.

Той беше там, отвън. Художника. И чакаше.

Хендрике, която суеверно вярваше в обонянието му на стара хрътка, би се обзаложила на всичко, че не греши. „Ако това е усещането ти, Лотар, не му мисли повече, следвай го“. Бош се изправи толкова рязко, че Ники изненадано го погледна.

— Какво става, Лотар?

— Нищо. Искам да се пораздвижа. Седя тук от часове. Ще намина и до другия контролен пункт.

Единият му крак действително се беше схванал. Той го разтърси леко, удряйки с обувка по пода.

— Вземи си чадър — не вали силно, но ще те накваси — каза Ники.

Бош кимна и излезе без чадър.

Навън наистина валеше — не обилно, но с някаква безумна настойчивост. Ала не беше студено. Премигвайки, Бош се отдалечи на няколко стъпки от караваната и спря, за да се ориентира в обстановката.

Трийсетина метра по-нататък се извисяваше огромната шатра на Тунела, блеснала като петрол под дъжда. Приличаше на планина, загърната в траурни одежди. Паркираните наоколо коли образуваха тесни проходи, през които се нижеха външните сътрудници: работници, полицаи, цивилни агенти, лекарски екип. Гледката вдъхваше увереност и спокойствие.

Но имаше още нещо, някаква тънка и едва доловима нишка, цветови нюанс във фона, постоянен нисък тон под фанфарите на околната врява.

„Той е тук“.

Двама от неговите подчинени минаха наблизо и го поздравиха, но Бош само леко им кимна в отговор. Завъртя глава първо наляво, после надясно, взирайки се в силуети и лица. Не можеше да обясни как, но беше убеден, че ще познае Постумо Балди щом го види, каквато и маска да бе надянал. Очите му са огледала. Ала тревогата му не отстъпваше, въпреки съзнанието, че е почти невероятно Балди да е там сега. Тялото му — прясна глина. „Може би съм изнервен, защото днес е откриването“, каза си той. Това беше лесноразбираемо, а с разбирането дойде и спокойствието.

„Не се опитвай да разбираш, Лотар. Слушай повече интуицията, отколкото разума си“, съветваше го Хендрике. В интерес на истината, Хендрике прибягваше до тестето за таро така, както читателят разгръща сутрешните вестници и придаваше на хороскопа непоклатимото значение на вече станали събития. И все пак не бе предусетила, че на връщане от Утрехт ще я чака онзи камион, нали така, Хендри? „Не успя да предвидиш невероятното съвпадение между главата ти и задната част на ремаркето. Цялата ти интуиция, Хендрике, се разпръсна като звезден прах“.

Бош се отправи към огражденията. „Защо трябва да е тук и то точно днес? Пълна безсмислица. Може просто да е дошъл да огледа терена. Той действа точно по този начин. Първо проучва обстановката и после напада. Днес няма да предприеме нищо“.

Като видя пропуска му, един от агентите му направи път. Бош се озова пред върволицата от зрители, които излизаха от дългата нощ в Тунела с широко отворени очи и изкривени от изумлението лица, и се впусна срещу течението, пресичайки човешкия поток. По-нататък, зад поредните прегради, се простираше малкият площад, от който щяха да бъдат прибирани картините. Тук вече имаше по-малко хора. Бош разпозна бяло-зелената униформа на екипа на Ван Хоор. Всички изглеждаха като него — напрегнати, но в същото време спокойни. Обяснимо. Никога досега не се бяха показвали произведения с такава астрономическа стойност на подобно място. Далече по-лесно беше да наблюдаваш картините на открито, да не говорим за тези в музеите. „Рембранд“ беше истинско предизвикателство за служителите на фондацията.

Той се отправи към входа на Тунела. Отляво, близо до „Рейксмузеум“, се бе събрала една не особено многобройна, но шумна група от членове на ВХД, които размахваха плакати на холандски и английски. Дъждът очевидно не ги смущаваше. Бош спря да ги погледа. На основния плакат се забелязваше предизвикателна илюстрация (уголемена снимка) на оригинала на Стейн „Стълбата“, с четиринайсетгодишната Джанет Клерг. Задникът, гърдите и срамните й части бяха цензурно зачертани. На други плакати биеха на очи надписи с главни букви. ХИПЕРДРАМАТИЧНОТО ИЗКУСТВО ИЗЛАГА НА ПОКАЗ ЧИСТО ГОЛИ ПОДРАСТВАЩИ. ИСКАТЕ ДА СИ КУПИТЕ ОСЕМГОДИШНО МОМИЧЕ БЕЗ ДРЕХИ? ОБЪРНЕТЕ СЕ КЪМ ФОНДАЦИЯ „ВАН ТИШ“. „ЦВЕТЯ“ НА ВАН ТИШ: УЗАКОНЕНО ФИЗИЧЕСКО И ПСИХИЧЕСКО ИЗТЕЗАНИЕ. ПРОСТИТУЦИЯ И ТЪРГОВИЯ С ЧОВЕШКИ СЪЩЕСТВА… ИЗКУСТВО ЛИ Е ТОВА? В НОВАТА СИ КОЛЕКЦИЯ ВАН ТИШ ПРИНИЗЯВА РЕМБРАНД. Панорамен афиш изреждаше още подробности с по-дребни букви: „Колко модела в света надвишават четирийсет години? И колко са зрелите мъже, в сравнение с младите момичета? Колко от хипердраматичните картини са с дрехи и в нормални състояния? И колко са разсъблечените девойки в неприлични пози?“

— Чудна компания — промърмори един от агентите, охраняващи входа, който се бе доближил до Бош. — Такива като тях са настоявали да се забранят голите тела на Микеланджело в Сикстинската капела.

Бош кимна без особен интерес и продължи пътя си.

Той е тук.

Оказа се по-лесно да прекоси навалицата на входа, отколкото тази на изхода, защото предпазните постове, разположени срещу гърлото на Тунела, я забавяха. Не беше се отказал от намерението си да посети екипа в roulotte „А“. Но отново спря.

Той е тук.

Огледа уличните музиканти, амбулантните търговци, раздавачите на каталози и реклами.

Някъде наоколо.

По-нататък, в близост до градините на „Рейксмузеум“, неколцина начинаещи творци използваха присъствието на публиката, за да представят свои произведения. Млади модели с нарисувани тела излагаха голотата си на дъжда. Имаше повече от трийсет платна. Цените бяха наистина смешни — човек можеше да се сдобие с някое от тях за по-малко от петстотин евро. Не бяха от най-хубавите, естествено, потръпваха, губеха равновесие, кихаха, почесваха се по главата с бегли, но забележими движения. Бош знаеше, че голяма част от картините са близки или приятели на художниците, а не професионални платна. Беше опасно да закупиш подобна творба, защото не се знаеше кого пускаш в дома си. Един ден се събуждаш и виждаш, че новата ти придобивка е изчезнала заедно с кредитните ти карти.

Дъждът се стичаше като капки студена пот по челото на Бош. Защо не можеше да се освободи от тягостното усещане за заплаха?

Изведнъж взе решение, завъртя се и тръгна обратно, по посока на Тунела.

20.00

Шофьорът се бе появил пет минути преди осем, но Уд му нареди да стои и да чака.

— Вярно е, че той много изстрада и компенсира това с безмерен стремеж към изкуството — продължи Зерицки. — Най-напред баща му, който го подлагаше на мъчения. После тоя мръсен педофил Ричард Тиш, при когото прекара онова лято в Калифорния. Всички искаха да го покорят, но накрая той покори всички…

— Виждали ли сте го оттогава? Имам предвид Ван Тиш.

Зерицки изви вежди.

— Бруно ли? Никога. Остави ме зад гърба си заедно с останалите си спомени. Знам, че сега сме съседи, но и през ум не ми е минавало да ида да го моля за нещо. — Уд сподели уморената му усмивка. — Преди време на няколко пъти ми се обажда Джейкъб Стейн. Както и онази…, секретарката, много странна птица…

— Мурника де Верне.

— Точно тя. Питаха ме дали имам нужда от нещо, сякаш се опитваха да ми покажат, че той всъщност никога не забравя приятелите си. Но с Бруно не съм разговарял нито веднъж, не съм имал и желание. Краят на едно приятелство е не по-малко загадъчен от неговото начало — оправда се Виктор Зерицки — просто така се случва.

Уд се съгласи. Тихата сянка на Хайръм Осло бе преминала за миг пред очите й. Краят е не по-малко загадъчен от началото, съвършено вярно. А в случая, не по-малко загадъчен от междинната част. Просто така се случва.

— Отегчавам ли ви? — запита Зерицки вежливо.

— Не, напротив.

Докато говореше, Зерицки разсеяно вадеше някакви листа от една папка. Уд попита:

— Какви са тези рисунки?

— Стари акварели, пастели, ескизи с въглен и перо на баща му. Помислих си, че може би ще искате да ги видите. Мауриц се перчеше, че е художник, не сте ли чували? Едно от големите му разочарования беше неумението на Бруно да рисува — изсмя се той.

— Но той самият е умеел, доколкото виждам — заяви госпожица Уд, разглеждайки една по една рисунките. Разпозна пейзажи от селото на фона на замъка.

— Отдаваше му се, без съмнение — потвърди Зерицки. — Някой ден ще се захвана да подредя тази сбирка. Може да напиша и биография на семейство Ван Тиш и да я илюстрирам с… Какво ви е?

Зерицки бе забелязал внезапната промяна в изражението на Уд.

20.05

Бош реши да влезе през един от аварийните изходи в крайната част на подковата. За целта прекоси първото рамо на Тунела по цялата му дължина. Дъждът бе намалял и сега едва-едва ръмеше. Въпреки това се усещаше мокър до кости. По дяволите, как можа да пропусне да си вземе чадър? Когато стигна до района в съседство с градините на „Стеделек“, отново размаха вълшебния си пропуск и премина загражденията. Там се извисяваше внушителната черна завеса. Входът приличаше на лабиринт, за да попречи на проникването и на най-слабия лъч външна светлина. Двама агенти стояха на пост пред тесния проход от завеси. Макар че веднага го разпознаха, трябваше да премине през строгите мерки, които сам бе наредил. Допря лявата си ръка върху подвижния екран, който анализира отпечатъците му, и каза няколко думи пред микрофона. Беше напрегнат и се наложи да повтори гласовата проверка. Най-накрая го пуснаха да влезе. Изпита задоволство от безупречната работа на постовете за безопасност.

Когато хлътна в Тунела, очите му се затвориха без помощта на клепачите.

20.10

— Какво е това?

Зерицки погледна рисунката в ръката й и се усмихна.

— О, Мауриц зачертаваше така рисунките, които вече не му харесваха. Никога не ги късаше. Задраскваше ги с червен молив и то винаги по един и същи начин. Беше агресивен по характер, но имаше закостенели навици.

Това беше ескиз с китайски туш, човешка фигура, по всяка вероятност еденбургски селянин. Само че беше зачертан на кръст с няколко плътни червени линии. „Нещо в тия драсканици трябва да е привлякло вниманието на госпожицата“, каза си Зерицки, като я видя да опира показалец върху хартията и да си шепне нещо. Като че ли броеше чертите.

— Винаги ли ги зачертаваше така? — промълви жената с много особен глас. Зерицки се питаше какво ли я впечатлило толкова, но годините и самотата го бяха направили предпазлив.

— Да, нали ви казвам — отвърна той.

Уд отново започна да брои. Четири черти на кръст и още две отвесни. Осем кръстосани черти и още две отвесни. Четири кръста и две черти. Общо десет черти. Боже мой. Преброи ги още веднъж, не искаше да сбърка. Четири кръста и две черти. Осем плюс две. Общо десет. Взе останалите рисунки и ги запрелиства бързо. Спря, когато стигна до следващия задраскан ескиз. Някакво лице, само леко скицирано с молив. Кръстове и отвесни черти. Четири плюс две. Осем плюс две. Общо десет.

Тя се обърна към историка и се помъчи да запази спокойствие, докато говореше.

— Господин Зерицки, имате ли още рисунки?

— Да. В мазето.

— Мога ли да ги видя всичките?

— Всичките? Та те сигурно са стотици. Никой не ги е виждал всичките.

— Няма значение. Имам време.

— Отивам да ги донеса.

20.15

Да стоиш вътре в Тунела не беше същото, като да го оглеждаш през мониторите, и Бош веднага го разбра. Замириса му на маслени бои, лъхна го особен хлад и всичките му сетива го предупредиха, че е попаднал в различен свят. Усещането беше подобно на това да се загледаш нощем в някое езеро и миг по-късно да се хвърлиш с главата надолу в черните му води и да заплуваш. Тишината беше поразяваща. Но се чуваха и звуци: ехо от стъпки и покашляне, полугласно споделени думи. Наред с тежките акорди на тържествена мелодия, която се носеше откъм завесите при свода. Бош я позна — Пърсел, „Траурна музика за кралица Мери“, с гробовните тимпани в каденците.

В тази обстановка на бароков мрак той различи първата картина. Нестройната група на „Нощна стража“ заемаше доста обширно пространство при извивката на подковата и проблясваше под прожекторите за светлосянка. Двайсет живи същества, изрисувани и неподвижни. Какъв ли смисъл се придаваше на тази нелепа армия? Като всеки холандец, Бош отлично познаваше оригинала, изложен в „Рейксмузеум“ — типичен портрет на войскова рота, в случая на капитан Франс Банинг Кок, но гениалното при Рембранд беше, че е пресъздал стрелците в момент на действие, сякаш ги е заснел докато обхождат улиците. За разлика от него Ван Тиш ги беше вкаменил. Освен това образите изобилстваха от уродливи детайли. Капитанът, например, беше жена, а червената лента на униформата бе нарисувана върху корема й. Заместникът представляваше жълто чудовище с огромна колосана яка и широкопола шапка. Позлатеното момиче с увиснала на кръста кокошка, беше съвършено голо. Войниците носеха своите копия и мускети, ала лицата им бяха окървавени. Раздраното им знаме плющеше в масления мрак. Гигантски структури, като в творение на Пиранези, служеха за фон. Жена, облечена в кожа, ридаеше. Силует на четири крака, с качулка на палач, пълзеше в краката на капитанския заместник.

Затова пък скромният и самотен „Титус“, изложен само няколко метра по-нататък върху малък подиум, като че ли не привличаше с нищо вниманието: момче, — синът на Рембранд в оригиналната творба — облечено в кожи и с барета на главата. Но играта на светлината и боите непрекъснато му придаваха различни изражения. Създаваше се зрителното впечатление за преминаване на лъчи през фасетите на диамант. Бош премрежи очи и като че ли различи, последователно, главата на непознат звяр, сияйното лице на ангел, порцеланова кукла, карикатура с чертите на Ван Тиш.

— Този човек е напълно луд — Бош чу тези думи, изречени съвършено ясно на холандски от един от посетителите, който също като него се движеше в тъмнината. — Но е невероятен.

Бош се колебаеше дали да се съгласи с това анонимно изявление. Той продължи напред, без да спира пред „Пирът на Валтасар“ и неговите гозби от човешки същества. В далечината, сред езеро с кафеникави отблясъци, се намираше това, което най-много го вълнуваше.

Когато я доближи, понечи да преглътне слюнката си и откри, че устата му е напълно пресъхнала.

Даниел стоеше спокойна, безмълвна и красива, решена в нюанси на охрата. „Момичето на прозореца“ беше наистина великолепна картина и Бош нямаше как да не изпита гордост. Опряла лакти върху кафяв перваз, тя се взираше в празното пространство, а очите й бяха като два скъпоценни камъка, инкрустирани върху лице с цвят на алабастър. Прекалено плътната бяла боя се стори на Бош направо срамна. Не можеше да проумее защо Ван Тиш бе пожелал да покрие с бял покров лицето на Даниел. Но най-силно го впечатли факта, че това наистина беше тя. Не можеше да каже откъде черпи увереността си, но знаеше, че би я разпознал и сред хиляди еднакви образи. Това там, вътре в безжизнена маска, беше Ниел — нещо в положението на ръцете или в стойката на раменете й го издаваше. Бош се отдаде на съзерцание. После продължи обиколката си.

Като мощен орел, музиката на Пърсел планираше из горните селения на мрака.

Не, не го разбираше. Какво се стремеше да каже художникът с този черен свят извън времето, с тази загадка от светлини и музика, струяща от висините? Какво послание искаше да внуши?

20.45

Невероятно. Ето ги. Момиче, стъпило сред цветя. И двама разплути и безформени мъже. Две рисунки — първата с пастел, втората с китайски туш. Не бяха задраскани. Беше попаднала на тях случайно, докато търсеше нови примери за зачертаване.

„“Отронено цвете" и „Чудовища“ — мислеше си госпожица Уд и не вярваше на очите си — най-_съкровените_ произведения на Ван Тиш се опираха на стари рисунки на баща му, и никой не го знае, дори Хайръм Осло. Никой не си бе направил труда да проучи обстойно наследството на Мауриц. Може би дори самият Ван Тиш не го съзнава. Мауриц е искал синът му да рисува, да преуспее като художник, за разлика от него. Но малкият Бруно не умеел да рисува. Затова бе решил да пренесе в творчеството си някои от скиците на своя баща. Един вид компенсация…"

Беше отделила двете рисунки от купчината и продължаваше да разглежда. Зерицки, който бе излязъл за няколко минути, се върна, натоварен с нови папки, стовари ги върху масата сред облаци прах и се зае да ги развързва.

— Тези са последните — каза той. — Други нямам.

— Ван Тиш е виждал тези рисунки като дете, нали? — попита Уд.

— Предполагам. Никога не е отварял дума за това. Защо питате?

Тя не отговори. Затова пък зададе нов въпрос.

— Кой още ги е разглеждал?

Зерицки се усмихна леко смутен.

— Така обстойно като вас, никой. Неколцина изследователи прелистиха отгоре-отгоре една или две папки… Но какво точно търсите?

— Следващата.

— Моля?

— Следващата. Третата.

„Една липсва. Третата, най-важната творба. Трябва да е тук. Едва ли е точно копие на определена картина на Рембранд. Всъщност нито една от другите две не е точно копие на творбите на Ван Тиш… Момичето, например, не е голо, нито стои сред кокичета…, но позата е същата като на Анек… Трябва да е нещо, което напомня на някоя от картините: образ или група образи… Или пък…“

Опитваше се да си припомни творбите така, както ги бе видяла по време на сеанса по подписването предишния ден: лицата, позите, костюмите, цветовете. „Както познах «Отронено цвете» и «Чудовища», така трябва да позная и тази“.

— Успокойте се, моля ви — обади се Зерицки. — Хвърляте рисунките на пода…

„Закълни се, че ще я откриеш… Закълни се, че ще успееш… Закълни се, че този път няма да се провалиш…“

Непрекъснато попадаше на нови и нови задраскани скици — неизменните четири кръста и две отвесни черти. Но сега не беше време да разгадава значението на това друго невероятно съвпадение. Не биваше да се спира и на най-смущаващата загадка — как бе успял Художника да се добере до тия рисунки? Дали пък не беше някой от „изследователите“, за които спомена Зерицки? А ако не ги беше виждал, по какъв начин бе избрал третата картина, която се готвеше да унищожи?

„Всичко по реда си, моля те.“

Последната гравюра от папката беше едно цвете. Уд я отдели със замах, предизвиквайки гнева на Зерицки.

— Слушайте, ако така се отнасяте с тях, ще ги повредите! — възкликна историкът и протегна ръка, за да й ги отнеме.

— Не ме докосвайте — прошепна Уд. Но това не беше шепот, а по-скоро свистящ звук, пукот на гърлото, който вледени кръвта във вените на Зерицки. — Не посягайте. Сега свършвам. Честна дума.

— Спокойно — заекна Зерицки. — Не бързайте. Чувствайте се като у дома си…

„Сигурно е болна“, мислеше си той. Зерицки не беше човек със закостенели навици, но самотата бе придала спокоен ритъм на живота му. Всичко непредвидено (например безумец, разглеждащ рисунки в дома му) го изпълваше с ужас. Започна да крои планове как да се доближи до телефона и да позвъни в полицията, без да го забележи тази луда жена.

Уд отвори друга папка и отдели два селски ескиза. Нощна гора, скицирана с въглен. Рисунки на птици. Натюрморти, но нито един одран вол. Момиченце с ръце на кръста, което обаче не приличаше на „Момичето на прозореца“…

20.50

Докато вървеше по пътеката, Бош забеляза един от пазачите. Червеният му пропуск едва се различаваше на мъждивото осветление по цоклите. Лицето беше петно от размазани сенки.

— Господин Бош? — запита човекът, когато той се представи. — Аз съм Ян Вуйтерс, господине.

— Как вървят нещата, Ян?

— Засега спокойно.

Зад Ян се извисяваше яркото надлъжно сияние на разпънатия „Христос“. Перспективата създаваше впечатлението, че се носи над главата на Вуйтерс, сякаш той бе обект на специална Божия закрила.

— Но щях да съм по-спокоен, ако имаше повече светлина и можехме да виждаме лицата и ръцете на хората — добави пазачът. — Тъмно е като в рог, господин Бош.

— Прав си. Но тук командва отдел „Изкуство“.

— Ясно.

На Бош изведнъж му хрумна, че Вуйтерс играе твърде добре ролята на Вуйтерс в тъмнината. Беше почти сигурен, че това е той, но, също като в кошмарите, някои малки подробности го караха да се колебае. Щеше му се да надникне в тия очи на дневна светлина.

— Да ви кажа право, господине, ще ми се изложбата да свърши още днес — прошепна силуетът на Вуйтерс.

— Напълно споделям чувствата ти, Ян.

— И тая ужасна миризма на боя… Не ви ли люти на гърлото?

Бош се канеше да отговори, когато внезапно се разрази хаосът.

20.55

Уд гледаше акварела втренчено, без да помръдва нито мускул. Зерицки, който бе забелязал промяната в нейното поведение, се наведе над рамото й.

— Красива е, нали? Това е един от акварелите, които й е посветил Мауриц.

Уд вдигна очи и го погледна с недоумение.

— Това е съпруга му — поясни Зерицки. — Младата испанка.

— Искате да кажете, че тази жена е майката на Ван Тиш?

— Така мисля — усмихна се Зерицки. — Бруно не я помнеше, а след смъртта й Мауриц скъсал всички нейни снимки, така че Бруно можеше да си представя как е изглеждала само по рисунките на баща си. Но това е тя. Моите родители я познаваха и твърдяха, че рисунките я пресъздават съвсем точно.

„Най-напред онзи спомен от детството. После баща му и Ричард Тиш. Накрая — майка му. Третата най-съкровена картина“. Уд вече не изпитваше никакво съмнение. Не й беше нужно дори да се рови повече из непрегледаните папки. Знаеше отлично за коя картина става дума. Погледна часовника върху разтрепераната си китка.

„Има още време. Сигурно има още време. Не е приключил дори днешният ден на изложбата“.

Тя остави акварела на масата, грабна чантата си и извади мобилния телефон.

Изведнъж се вцепени от някакво напористо предчувствие, от някакво остро шесто чувство.

Не, няма време. Вече е прекалено късно.

Набра един номер.

Колко жалко, че не успя да се справиш безупречно, Ейприл. Да вършиш нещата добре, означава, че ги вършиш зле.

Долепи слушалката до ухото си и се заслуша в далечния писък на сигнала.

Защото истината е, че победят ли те в дребните неща, неминуемо ще загубиш при по-важните.

Умоляващият глас на телефона изпълваше миниатюрния мрак в ухото й.

20.57

Лотар Бош се бе изправял пред човешка тълпа неведнъж в живота си.

В едни случаи беше съставлявал част от нея (но дори тогава бе изпитвал нужда да се предпази), в други се бе оказвал сред натоварените да я възпрат. С една дума имаше опит още от младини. Ала не си бе извадил никаква полезна поука — смяташе, че винаги е оцелявал по чиста случайност. Ужасеното множество не е от нещата, с които човек може да се научи да се справя, така както не е възможно да се научиш да следваш спиралата на циклона.

Всичко се разви с шеметна скорост. Най-напред проехтя един вик. После, още няколко. Секунди след това Бош осъзна целия ужас.

Тунелът кънтеше.

Тътенът идваше издълбоко, като от подземни камбани, сякаш подът под краката им беше оживял и бе решил да се надигне, за да го докаже.

Тъмнината му пречеше да си даде точна сметка за положението, но той чуваше как звънти по тавана и стените металната конструкция на най-близката до него завеса. „Боже Господи, скелето пада“, мина му през ума.

Тогава избухна паниката.

Вуйтерс, агентът, с когото говореше секунди преди това, бе повлечен от пълноводен поток от писъци, зейнали усти и сгърчени ръце, които се мъчеха да се задържат за въздуха. Буталото от тела блъсна Бош в шнура на перилото. За един страшен миг той се видя премазан от лудешкия бяг, но за щастие бурната човешка река не се движеше към него, а само се стремеше да си направи място. Страхът караше хората да тичат като слепци към края на Тунела. Стълбчетата, на които се държеше шнурът, устояха и Бош успя да се задържи за тях, за да не се преметне от другата страна.

„Най-лошото е, че нищо не се вижда“, разсъждаваше той. Най-лошото е тази срамна карнавална тъмница, която не позволява резки движения. Все едно го бяха захлупили с вълнено одеяло заедно с някой лъв.

Една жена до него пищеше неистово и молеше да й направят път. Глупавата подробност, че дъхът й вонеше на цигари, се заби с неизказана сила в ужасения мозък на Бош. Жената изглежда водеше дете за ръка и умоляваше чудовището да бъде така любезно да я пощади или поне, ако обича, да не разкъсва невръстната й рожба. Тогава я видя да потъва (или може би се наведе, или някой я погълна) и отново да се появява, вдигнала високо, като знаме, разтрепераното хленчещо телце. „Хайде, хайде, махни го оттук — искаше му се да й извика, — изведи това дете оттук“. Готвеше се да й помогне, когато отново връхлетяха върху него и той се преметна назад през въжето.

Усети, че лети в празното пространство. Тъмнината отвъд подиума беше толкова непрогледна, че очите му не можеха да преценят разстоянието, което го делеше от болката. Въпреки това протегна напред ръце като преграда и пое удара с длани. В първия миг се питаше какво се е случило, защо се намира в това необичайно положение и лети в гладкото пространство. После му се стори, че прожекторите за светлосянка са угаснали.

Явно беше така, защото в целия Тунел не се виждаше нито една лампа, нито лъч светлина. Картините бяха потънали в мрака. А той чезнеше в утробата на този мрак.

Опита се да застане на колене, но нещо го тласна отзад. Нещото или група от неща, профуча покрай него като мълния. Някой бе открил, че зад шнура покрай пътеката вероятно има друг изход и сега всички тичаха към този недостижим свят. Оказа се вярно, че аварийните изходи за картините можеха да послужат и на публиката — макар и по-далечни, достъпът до тях беше много по-лесен. Въпросът беше да ги намерят.

Бош се надигна и установи, че не си е счупил нищо. Около него се лутаха зашеметени сенки. Направи опит да ги упъти, защото той знаеше къде са изходите. Започна да крещи пред множеството, което наподобяваше стадо слонове в мрака по време на буря.

— В дъното! В дъното!

Но в дъното на кое? Хората тичаха към светлините. Но и светлините също се приближаваха. Вълшебен молив изписа с невероятна скорост пред очите на Бош бял и ужасен лик, плувнал в пот. После мракът добави чернилка и лицето изчезна. Друга светлинна четка нарисува разперена длан, риза с летни шарки, бегъл силует. Застанал сред тази Герника на паниката, Бош размахваше ръце като удавник.

— Спокойно, спокойно — дочу се глас.

Изпита истинско облекчение, че долавя думи с някакво значение. Малък къс смисленост, с който можеше поне да установи връзка. А ето ги и светлините — фенерчета, без съмнение. Той хукна към тях, сякаш тъмнината около него беше пожар, а тялото му изпитваше потребност да се окъпе в сиянието. Избута с лакти някой, който също се стремеше към предимствата на светлината. „Мракът е жесток — препускаше мисълта му. — Мракът е нечовешки — препускаше мисълта му“.

— Аз съм Лотар Бош! — изрева той. Опипа ревера на сакото си. Пропускът му беше изчезнал.

— Спокойно, спокойно — повтори гласът, който даряваше светлина.

Един лъч се насочи към него и го заслепи. Нищо. По-добре заслепен, отколкото сляп. Вдигна ръце, просейки светлина.

— Спокойно, нищо не се е случило — говореше гласът на английски.

Напуши го смях. Не се беше случило нищо, а?

И тогава осъзна, че наистина онова, което го бе връхлетяло, каквото и да беше то, като че ли бе отминало. Вече не долавяше зловещите трептения на металната конструкция на Тунела.

Фенерчето очерта ново лице — жена от публиката, обляна в сълзи, която се опитваше да продума. Бош се загледа в тази трагична маска със същото внимание, с което бе гледал картините малко преди това.

Олюлявайки се, той се измъкна от черния ад, воден от спасителните фенерчета и не по-малко зашеметен от хората край него. Още не се беше свечерило и дъждът беше спрял, но плътният покрив от сиви облаци приглушаваше силата на залеза. За разлика от безцветното небе, малкият площад беше залят от изобилни багри. Сякаш „Рейксмузеум“ се бе пръснал по шевовете и бе населил улицата с Рембрандови мечти.

„Масата“ и „Слугинята“ от „Пирът на Валтасар“ обличаха халатите си, подпомагани от специалистите по консервация. Крал Валтасар пухтеше и гласно стенеше под тежката си чалма от маслени бои. Войниците от „Нощна стража“ размахваха копия и мускети, като армия от трупове, а под кръвта по лицата им се четеше изумление. Голото златисто момиче с кокошката на кръста трептеше като пламък край камионетката. От противоположния ръкав на подковата „Синдиците“ бързаха да стигнат до колите, тичешком търсеха убежище и студентите от „Урок по анатомия“, с техните огромни бели яки. Бледосинкавото тяло на Кирстен Кирстенман се придвижваше на носилка. Портрети и хора се смесваха. На дневна светлина шедьоврите на Ван Тиш приличаха на предсмъртен кошмар на художник в последния му час. Къде ли е Даниел? Къде беше изложено „Момичето на прозореца“? Бош не си спомняше. Беше загубил всякаква представа за посоките.

Изведнъж му просветна: картината се намираше след „Пирът“. Платното, пред което бе решил да не спира, за да стигне по-бързо до нея.

Бош зърна един познат от отдела за консервация. С нервни движения той поставяше етикет на врата на Паула Кирхер — „Ангела“ от „Яков се бори с ангела“. Паула размахваше огромните си и искрящи бисерни криле, прикрепени за гърба й като чудовищен и непотребен парашут. Друг помощник се опитваше да предпази безценното й голо тяло в цвят охра с някакъв халат, но се оказа невъзможно да й го облече, без да свали крилата, така че Паула уви дрехата около себе си като хавлиена кърпа. Минаващите покрай нея хора се блъскаха в перата с глава или рамене, а един от пожарникарите откъсна едно от тях с каската си. Именно Паула отговори на трескавия въпрос на Бош — тя изглеждаше значително по-спокойна от служителя, който й слагаше етикета.

— До „Христос“.

И посочи един от страничните изходи. На това място нямаше нито една камионетка. „Боже Господи, къде ли е тя? Дали вече са я евакуирали?“ Бош хукна натам като обезумял. Една от агентките от екипа за вътрешно наблюдение успокояваше някаква жена, която май беше човек, а не картина, ако се съдеше по липсата на боя по кожата й. Фигурата до нея обаче беше картина с лилави одежди и лице, като на кардинал от Веласкес, най-вероятно един от героите на „Стражата“. Бош прекъсна агентката със задъхани въпроси.

— Не знам, господин Бош. Може вече да са я откарали, нямам представа. Защо не се обадите в контролния пункт?

— Нямам радиостанция.

— Вземете моята.

Момичето свали микрофона си и му го подаде. Докато го наместваше на дясното си ухо, Бош усети, че сърцето му свири на пиано. Оказа се мобилният му телефон във вътрешния джоб на сакото. „Откога ли звъни“, запита се Бош. Изведнъж апаратът замлъкна. Реши засега да не обръща внимание на обаждането. После щеше да види кой го е търсил.

„Спокойно, спокойно, спокойно. Всичко по реда си“.

Операторката мигом прониза тъпанчето му с възхитително ясния си глас. „Ангелски звуци насред погрома“, помисли си Бош. Поиска да говори с Ники Хартел от roulotte „А“. Момичето изрази пълна готовност да изпълни желанието му, но попита за цифровия код, който самият Бош, следвайки указанията на госпожица Уд, беше наредил на всички да използват при разговор по телефона или по радиото с началниците си. „Мамка му“. Той затвори очи и се съсредоточи, докато операторката чакаше. От съображения за сигурност не го беше записал никъде. Беше го наизустил, ала в друг век, в друга ера, в момент, когато светът и неговите закони бяха различни, преди хаосът да унищожи реда, а Рембранд и творбите му да нахлуят в Амстердам. Но ненапразно се хвалеше с добрата си памет. Спомни си го. Операторката го провери.

Когато чу гласа на Ники, почти му се доплака.

Ники май беше още по-зле.

— Къде изчезна? — избухна енергичният й младежки глас в слушалката. — Тук всички бяхме…

— Слушай, Ники — прекъсна я Бош. И спря за част от секундата преди да продължи.

„Много е важно да говоря спокойно“.

— Предполагам, че имаш да ми казваш много неща — изрече. — Но преди това трябва да разбера нещо… Къде е Ниел? Къде е моята племенница?

Ники отговори незабавно, сякаш бе чакала въпроса от самото начало. За пореден път Бош изпита благодарност към безкрайната й досетливост.

— На безопасно място, в камионетката за евакуация, не се тревожи. Положението е овладяно. Просто „Момичето на прозореца“ е картина само от един образ, поставен свободно, както „Титус“ или „Ветсавия“, затова екипът на Ван Хоор я е прибрал преди останалите, по-сложни творби.

Бош отлично разбра обяснението и за миг онемя от изпитаното облекчение. Тогава нещо друго му дойде на ум.

— Но повечето картини са все още там. Дори излизат отново от камионетките. Не разбирам.

— Преди пет минути евакуацията беше отменена, Лотар.

— Какво? Пълен абсурд!… Земетресението може да се повтори всеки миг… И шатрата този път ще се срути…

Ники го прекъсна.

— Не беше земетресение. Нито грешка в конструкцията на завесите, както смятахме до преди малко. Току-що ни се обади Хофман. Всичко било дело на тия от „Изкуство“, за което не бяхме уведомени не само ние, но и хората от „Консервация“ и дори по-голямата част от персонала на „Изкуство“… Нещо, свързано с картината на „Христос“, която изглежда е интерактивна акция със специални ефекти, само дето никой не е знаел.

— Но Тунелът се разтресе от горе до долу, Ники! За малко не се срина!

— Да, усетихме го и ние, защото мониторите затрептяха, — но очевидно не е било предвидено да се срине. Било е трик. Така поне ни увери Хофман. Той твърди, че всичко било под контрол, по картините нямало повреди и че не му било много ясно защо се е разразила такава вълна от паника. Според него, Тунелът не се бил разтресъл чак толкова силно и че било видно, че се касае за художествен похват, защото започнало веднага след като „Христос“ „издъхнал“ на кръста с вик…

В този миг Бош си спомни, че всичко бе започнало с вик.

— В крайна сметка — обобщи Ники — ние нищо не разбрахме, естествено, но понеже става дума за модерно изкуство, няма смисъл да се мъчим да го разбираме, нали?… А! Никой не успява да се свърже с Майстора и със Стейн. Беноа ще се пръсне от нерви…

Въпреки двойното облекчение от това, че Даниел е в безопасност и че привидната катастрофа не е била толкова страшна, колкото си представяше, у Бош започна да се надига нещо подобно на ярост. Той се втренчи в нарастващия вечерен сумрак, трепкащите светлини и полицейската суетня зад преградите. Чу жаловития вой на сирените на линейките. Забеляза смущението, изписано по лицата на картините, специалистите по консервация, агентите от охраната, експертите и посетителите, объркването и страха, които се четяха в очите на хората, преживели с него ужасните мигове. Трик на отдел „Изкуство“? Художествен похват? И по картините нямало повреди? „Ами публиката, Хофман? Защо забравяш публиката?“ Може би има ранени!… Умът му не го побираше.

— Лотар?

— Да, Ники, кажи — откликна Бош, все още изпълнен с възмущение.

— Лотар, преди да съм забравила — госпожица Уд ни звъня поне сто пъти. Иска да знае, цитирам дословно: „Къде, по дяволите, си се запилял и защо не вдигаш телефона“… Опитахме се да й обясним какво се е случило, но ти знаеш каква е шефката, когато се разяри. Започна да ни хули на ред. Изобщо не я интересуваше, че светът се е продънил и че ти си отдолу, държеше да говори с тебе, само с тебе и с никого другиго. Спешно. Веднага. Знаеш ли номера ѝ?

— Да, мисля, че да.

— Ако натиснеш бутона за пропуснати обаждания, със сигурност ще се изпише. Дано ти се размине по-леко.

— Благодаря, Ники.

Докато набираше номера на Уд, Бош погледна часовника: 21.12. Внезапен порив на вятъра с дъх на маслени бои развя пешовете на сакото му и охлади потния му гръб, от което му стана по-добре. Видя, че служителите от „Изкуство“ извеждат платната от площада. Явно смятаха да ги приберат в караваните. Почти всички картини бяха облечени с халати. Крилете на „Ангела“ проблясваха сред множеството.

Запита се какво ли толкова важно нещо има да му казва Уд.

Долепи телефона към ухото си и зачака.

21.12

Даниел Бош се намираше в тъмната камионетка. Колата беше спряла на някакво място, но тя не знаеше защо. Предположи, че шофьорът чака някого. Истината беше, че той не говореше с нея, не й обясняваше нищо. Просто седеше в мрака зад волана и мълчеше — силует, очертан бегло на фона на слабия проблясък от предното стъкло. Пристегната към седалката с четири предпазни колана, Даниел дишаше дълбоко, опитвайки се да запази спокойствие. Все още беше облечена с дългата бяла риза на „Момичето на прозореца“ и бе покрита с четирите плътни слоя маслена боя, както изискваше образът й. Когато усети земетресението, изтръпна да не би някой от слоевете да се отлепи от кожата й, но сега установяваше, че всичко е наред. Беше си помислила и за родителите си. След като уплахата премина, й се прииска да им се обади, на тях и на чичо си Лотар, за да ги успокои, че е добре. Всъщност не й се беше случило нищо. Секунди след като Тунелът се бе разлюлял, този любезен господин се бе приближил до нея и я бе извел навън, осветявайки пътя с фенерче. После, след като я закрепи към задната седалка на камионетката, напусна музейния площад. Даниел нямаше представа накъде кара. Сега, паркирал в тъмното, шофьорът чакаше.

Изведнъж силуетът се раздвижи, стана и се обърна към нея. Момичето го гледаше малко притеснено. Високият и видимо много силен мъж се приближи. На оскъдната светлина, която все още се процеждаше в автомобила, Даниел забеляза, че той се усмихва.

21.15

Веднага след разговора с Уд, Лотар Бош се свърза с Ники по радиостанцията. Ръцете му трепереха.

„Изключено. Този път Ейприл греши“.

Първият му въпрос изненада Ники не по-малко от самия него.

— Евакуираните картини? За Бога, Лотар, всичките са в отлично състояние. Малко поуплашени, но без повреди. Закарали са ги в хотела, но не са ги прибрали. Още са в камионетките на паркинга отпред.

Това беше една от мерките за сигурност. Само определени служители имаха право да отвеждат картините по стаите. Задачата на екипа за евакуация беше само да ги отдалечи от възможна опасност.

— Значи са на паркинга на хотела? — настоя Бош.

— Точно така. Обсъдихме го на последното заседание, не помниш ли? Решихме да не ги караме веднага в Старото ателие, защото Алфред каза, че то щяло да бъде пусто и затворено тази нощ, а не искахме да поставяме допълнителна охрана…

Бош много добре си спомняше. Щеше да приключи разговора дотук, но заповедите на Уд бяха изрични и трябваше да се увери.

— Всички картини ли са на паркинга сега?

— Всички. От какво се страхуваш?

— Устройствата за локализиране на камионетките работят ли?

— Идеално. Виждам сигналите им на екрана.

— На всичките?

Ники заговори с майчинско търпение.

— На всичките, Лотар. Не се притеснявай повече за Даниел. Колата, в която се намира, е блиндирана и…

— Можеш ли да ми изброиш евакуираните картини?

— Разбира се. — След всяко заглавие Ники правеше кратка пауза и Бош предположи, че чете от екрана. — „Витсавия“, „Момичето на прозореца“, „Еврейска годеница“, „Титус“ и „Сусана и старейшините“.

— Само тези пет?

— Само те. Останалите тъкмо излизаха, когато евакуацията беше отменена.

— Нормални ли са сигналите на петте автомобила на екрана ти в момента?

— Абсолютно. Какво става, Лотар?

Бош се колебаеше със слушалката в ръка.

— Освен звеното за спешна помощ, има ли още някой при картините?

— Пазачите от паркинга. А екип на охраната пътува натам. Ще пристигне всеки миг.

Бош можеше да й вярва. Бяха решили да настанят картините в хотел „Ван Гог“ заради непосредствената му близост до квартала на музеите. А „Музеумплейн“ беше на една крачка от него.

— Мартине ми прави знак — уведоми го Ники междувременно. — Продължаваме да получаваме и петте сигнала, Лотар. Всичко е наред, уверявам те. Стоят на паркинга и чакат указания.

Какво друго му оставаше да пита? Каза си, че опасенията на госпожица Уд може би са неоснователни.

Молеше се този път Уд да греши.

21.17

Сянката на шофьора се надвеси над Даниел. Тъмнината в тази част на камионетката беше още по-гъста и Даниел едва различи две красиви сини очи и вдървена усмивка.

— Добре ли си? — попита мъжът на безупречен холандски.

— Да.

— Голям страх, а?

Даниел кимна. Клекнал до седалката й, мъжът я гледаше с усмивка.

— Какво чакаме? — попита Даниел.

— Нареждания — отвърна мъжът.

Тя не знаеше защо, но мракът и тишината малко я плашеха. За щастие любезната усмивка на този мъж й вдъхваше спокойствие.

21.18

Внезапно на Бош му хрумна нов въпрос.

— Ники, коя картина беше изведена най-напред? Знаем ли?

Ники отговори.

— Озовала се е в камионетката за по-малко от минута — добави тя с усмивка. — Истински рекорд. Агентът по евакуацията е действал доста бързо… Лотар? Там ли си още?

Мълчание.

Безкрайно продължително мълчание. Ники помисли, че връзката е прекъснала. Но отново чу гласа на Бош.

— Ники, слушай внимателно. Свържи се с Алфред и с Теа… Както и с Герт Варфел. Много е спешно… Не ми задавай въпроси, моля те… Искам един екип на охраната да отцепи хотела в следващите десет минути най-много… Пълно предимство…

Когато затвори, той се огледа замаян около себе си. От високоговорителя се сипеха успокоителни фрази. Началникът на пожарникарите обясняваше на публиката, че случилото се не се дължало на повреда в Тунела и нямало основания за страх, че ще се повтори. Полицията също призоваваше към спокойствие. Това беше всеобщата молба. Всички, навсякъде, се опитваха да се успокоят. Трагедията полека-лека се плъзгаше към сферата на любопитното.

Но ужасът у Бош не отстъпваше.

Той предчувстваше, че госпожица Уд и този път е права.

Ники току-що му бе съобщила, че най-напред е била евакуирана „Сусана и старейшините“. А преди малко Уд му бе казала: „Става дума за «Сусана и старейшините». Това е картината, която е избрал този път, Лотар“.

21.19

След като ги закара до Старото ателие и ги заведе в една от работните кабини на първия подземен етаж, шофьорът им показа пропуска си: картонче в тюркоазен цвят. Този пропуск, подчерта той, му давал право да нанесе последните щрихи на творбата. Не само Клара беше изненадана — тя забеляза, че „Стареите“ също го гледат учудено. „Означава ли това, че сте художник“, запита „Първият старейшина“ — Лео Крупка (така се бе представил на Клара малко преди това), платното, което тя бе видяла на летище Схипхол. Шофьорът отвърна, че не е художник, а само един от отговорниците за поддържането на картината в идеално състояние. „А не е ли това работа на отдела за консервация?“ (Въпрос на високия и снажен Франк Родино, „Вторият старей“). Да, но също и на отдел „Изкуство“. „Поддръжката“ на всички големи творби била част от задълженията на хората от „Изкуство“, макар че основната им грижа не била здравето на образите, а приоритетите на отдела. На него му било разпоредено да евакуира картината и да я прибере, но не и преди да се увери, че е достатъчно добре изопната. Подобна творба не можеше просто да се опакова и да се изпрати у дома.

Младежът бе действал доста бързо. Беше се приближил към тях почти едновременно с труса, който разлюля стените на Тунела и бе произнесъл на английски думата „евакуация“. Изведе ги навън и ги прибра в камионетката със забележителна скорост. Спря само, за да подаде един халат на Клара, която вървеше гола, с изопната от боите кожа. „Стареите“ дори не бяха съблекли одеждите си за картината. После, когато се преместиха в друга камионетка на паркинга пред хотела, той им обясни, че Тунелът за малко не се е срутил и че му било заповядано да изведе творбата и да я откара в Старото ателие. Говореше на английски културно и свободно, с лек акцент, който Клара не успяваше да определи. Беше красавец, макар и прекалено слаб може би, но най-привлекателни бяха ясносините му очи.

В работната кабина, където се намираха, имаше маса, а върху нея куфарче и найлонова торба, които очевидно принадлежаха на шофьора. Там бяха и кутиите с етикетите на трите образа. Шофьорът им ги раздаде и ги помоли да си ги сложат. Поради внушителния си ръст, Родино с мъка достигна глезена си. После ги накара да седнат на столове като послушни ученици, а той остана прав до масата.

Заяви им, че името му било Мат. Работел във фондацията, където вършел по малко от всичко.

— Каквото ще свърша и сега. По малко от всичко.

Мат се стремеше да бъде пределно ясен. Непрекъснато търсеше в погледите на Крупка и Клара признаци за неразбиране, тъй като за тях английският не беше роден език, и тогава повтаряше изречението, а дойдеше ли някоя по-трудна дума, си помагаше с ръце или я заменяше с друга. Това ги принуждаваше да внимават, въпреки налегналата ги умора. Беше свалил зелената си жилетка с надпис „Екип за евакуация“ и бе останал по риза и панталон. Бели и двете. Като лицето му. Целият Мат приличаше на бяла купчина.

— Какво ще правим? — запита Крупка.

— Сега ще ви обясня.

Той се обърна, отвори куфарчето и извади нещо оттам. Няколко листчета.

— Това е важна част от поддържането на картината опъната, но не ме питайте защо. Имате достатъчно опит, за да знаете, че сте длъжни да се подчинявате на желанията на художника, колкото и безсмислени да ви изглеждат.

Той раздаде листата. Започна от Крупка, продължи с Родино и завърши с Клара. Очите му, потънали в маската от гладка кожа, бяха безкрайно изразителни.

Всеки лист съдържаше кратък текст на английски. Няколко думи, които Клара почти не разбра, но й се сториха философски разсъждения за изкуството. Мат им обясни, че ще четат по ред, докато той ги запише на магнетофон. Трябвало да говорят добре, отчетливо и силно. При необходимост, щял да повтаря записа.

— После ще продължим нататък — добави.

21.25

Най-лошите предчувствия на Бош се оправдаха, когато екипът на отдела за сигурност пристигна в хотела и завари камионетката на „Сусана“ празна. Тогава разбра колко грижливо е било замислено всичко. Там е чакала друга камионетка и Художника просто беше преместил картината в нея. Сигналът на спрелия автомобил продължаваше да се излъчва, но творбата вече не беше вътре. За щастие един от пазачите на паркинга бе забелязал смяната, така че разполагаха с описание на втората камионетка. Човекът твърдеше, че в нея пътували само шофьорът и образите.

Ван Хоор и Спаалзе отговориха без колебание на въпросите на Бош. Агентът, натоварен със задачата да изведе спешно „Сусана и старейшините“, се казвал Мат Андерсен: двайсет и седем годишен, „деен и опитен човек, извън всяко подозрение“, по думите на Спаалзе. Анализът на пръстовите отпечатъци и на гласа му, както и мерките му не съвпадаха с тези на Художника, но Бош, който започваше да си дава сметка на каква голяма помощ от фондацията разчита той, пренебрегна тази подробност. Всеки висш служител лесно можеше да се добере до морфометричните данни и да ги подмени.

— Аз не съм виновен, Лотар… — трепереше гласът на Ван Хоор в слушалката. — Щом Спаалзе твърди, че на Андерсен може да се вярва, аз съм длъжен да му вярвам, разбираш ли?…

— Спокойно, Алфред. Знам, че си смаян. Аз също.

Ван Хоор беше съсипан. Напомняше на хленчещо хлапе, което пръска лиги по микрофона.

— За Бога, Лотар, за Бога! Сам ще се обадя на Стейн, ако трябва! Екипът за евакуация е съставен от агенти-ветерани, доверени хора…! Моля те, кажи на Стейн, че…

— Успокой се. Никой не е виновен.

Това беше вярно. Или никой, или всички. Докато търпеливо изслушваше изповедта на Ван Хоор в слушалката, Бош ходеше напред-назад и раздаваше заповеди и обяснения. Забеляза, че и другите бяха не по-малко смутени от самия него. Неочакваното не може да се смесва с неочакваното, както една мълния не поразява два пъти едно и също място. Варфел, например, направо онемя, когато Бош му се обади. Невъзможно, сякаш крещеше мълчанието му. „Единствената позволена трагедия е тази в Тунела, Лотар, какви ми ги разправяш сега? Че една от картините била изчезнала!“

Виж, Беноа го слиса. Откри го на улицата, заобиколен от полицаи за борба с безредиците, членове на Гражданска защита, пожарникари и цяла рота най-вероятно войници, но когато се приближи до него, той му направи знак, дръпна го настрана и скришом му показа жълтия етикет, завързан за китката му.

— Аз не съм господин Беноа — зашепна той гъгниво с чуждо произношение, стискайки здраво лакътя на Бош, — а негов портрет. Господин Беноа ме постави тук вместо него, но не казвайте на никого, моля ви…

Когато се съвзе от изненадата, Бош разбра, че Беноа трябва да е по-притеснен и от него и бе решил да използва творбата като параван. В главата му изплува шегата за манекена зад бюрото в отдела за рекламации и се запита дали моделът пред него не е същият угандиец.

— Искам да говоря с господин Беноа — каза му Бош.

— Господин Беноа ви чува в момента — отговори портретът. Серубластинът беше свършил великолепна работа и чертите бяха съвършено точни. — Ето ви моята радиостанция, говорете.

Беноа наистина чуваше всичко. Ако се съдеше по тона на гласа му, беше изпаднал в абсолютна нирвана: нищо не се е случило, аз нямам никаква вина, всичко ще се оправи. Отказа да съобщи на Бош къде се е скрил. Подчерта, че не ставало дума за бягство, а за тактическо отстъпление.

— Господин Fuschus-Galismus не ни каза нищо, Лотар! — простена той. — Имам предвид „Христос“ и „земетресението“ в Тунела. Хофман е знаел, а ние — не!…

„Художник също е знаел“, разсъждаваше Бош.

Когато успя да се вмъкне в бесния словесен порой на Беноа, той му обясни какво се е случило със „Сусана“. Беноа изведнъж замлъкна в слушалката.

— Лотар, кажи ми, че това не е краят на света!

— Напротив, точно това е — каза Бош.

Обеща да го държи в течение и върна радиостанцията на портрета. В този миг забеляза шествието от камионетки, което навлизаше по „Музеумплейн“ — евакуираните картини се завръщаха. Всичките, с изключение на „Сусана“. От една от колите слезе Даниел. Изглеждаше толкова дребна сред снажните мъжаги с тъмни костюми. Кестенявата й коса, тялото й в блестящи нюанси на охрата и мраморното й лице навяваха мисли за зрителна измама. Първата й работа, когато стъпи на земята, бе да повдигне крак и да се увери, че лъскавият подпис на левия й глезен е непокътнат. Като видя движението, нещо заседна в гърлото на Бош. Той осъзна колко важно бе за нея сегашното приключение и за миг почти се съгласи с решението на родителите й. Знаеше, че няма да може да я прегърне, защото беше нарисувана и облечена като картина, но се приближи.

Ниел вървеше, хванала за ръка шофьора на камионетката за евакуация — висок и едър мъж с приятна усмивка. Беше безкрайно доволна. Когато зърна Лотар, очите й, обрамчени с бяла маслена боя, светнаха.

— Чичо Лотар!

Едва я удържа да не му се хвърли на врата.

„Как си?“, попита я той. Тя отвърна, че е добре. Къде я водят? Премествали я в една от караваните на отдел „Изкуство“, тъй като искали да съберат там всички творби преди да ги приберат в хотела. Не, не се била уплашила. Шофьорът бил до нея през цялото време и това й помогнало да запази спокойствие. Родителите й вече знаели, че всичко е наред. Искаше й се да разкаже на Бош нещо любопитно, но не успя да довърши (агентите бързаха). Явно Роланд доста се беше раздразнил от обяснението, че по дъщеря му „няма никакви повреди“. Той не бил наясно, че това е обичаен израз по отношение на платната и отначало помислил, че имат предвид само цветовите пластове върху кожата й. Тогава се сопнал: „Все ми е едно дали боята й е на мястото си или не. Искам да знам как е дъщеря ми!“ Тези думи караха Даниел да се смее до сълзи. Бош можеше да разбере притеснението на Роланд, но не и да му съчувства. „Ще търпиш в името на изкуството“, мислеше си той. Сбогува се с племенницата си и я скъта на сигурно място в съзнанието си. В този момент не желаеше нищо да го тревожи.

В roulotte „А“ кипеше бурна дейност. Ники поддържаше постоянна връзка с полицията и звеното на Теа ван Дроон. Колкото и абсурдно да звучеше твърдението, че са предприети своевременни мерки, съответните служби бяха поставили контролни постове на всички изходи от Амстердам. Някакъв полицейски инспектор настояваше да разговаря с Бош с молба за повече подробности, но Бош не разполагаше с време. „Няма ме за никого“, отсече той и седна до Ники срещу един от компютърните терминали, свързани с Ателието.

— Все още никаква следа от камионетката, Лотар — обади се Ники. — Кого търсим, по дяволите? Всичко това има ли нещо общо със задачата ни да открием Постумо Балди?

Стига тайни, помисли си Бош. Кризисният щаб да върви по дяволите. Положението като цяло беше станало кризисно.

— Да. Но не е важно дали е Балди или не е. Този човек е луд и ще унищожи „Сусана“, ако не му попречим…

— Боже мой.

Бош разглеждаше на екрана кадрите от „Сусана и старейшините“. Жената беше двайсет и четири годишна, испанка по народност и се казваше Клара. Единият от стареите беше унгарец — Лео Крупка, — а другият, американец — Франк Родино, — и двамата бяха малко по-млади от самия него. Родино, американецът, беше доста едър и можеше да окаже известна съпротива на Художника, ако изобщо се стигнеше до спречкване помежду им.

„Мисли положително, Лотар“.

За известно време се съсредоточи само върху лицата им. Най-вече върху изражението на момичето, което отвръщаше спокойно на погледа му откъм снимката.

„Това не е момиче, а платно. Ние сме това, за което останалите ни плащат да бъдем“.

Бош не я познаваше, никога не бе разговарял с нея. Прочете цялото й име и се опита да го произнесе полугласно. Фамилията му се отдаде най-трудно. Риейес. Рейес. Райес. Госпожица Риейес или Реийес беше от Мадрид. Двамата с Хендрике бяха летували веднъж на Майорка, а Бош беше ходил в Мадрид, Барселона, Билбао и други испански градове покрай различни изложби. Сега това нямаше никакво значение, но припомнянето на тези подробности му помагаше да гледа на нея като на човешко същество, изпаднало в беда. Клара Райес или Клара Рейес имаше изразителен и нежен поглед, но в дъното на очите й трептеше светлина, която дори компютърът не бе успял да замъгли. Бош предположи, че момичето е изпълнено с живот и мечти, с желание да върши нещата добре, да полага максимални усилия. Сети се за Ема Тордерберг и бликащата от нея радост. Клара му напомняше малко за Ема. Как щяха да платят той и Уд, фондацията и проклетият художник, чиито творби охраняваха, как щяха всички те да платят за унищожените мечти на това момиче? По какъв начин „деденцето Пол“ щеше да възмезди живота и щастието, което излъчваше това лице? Нима Курт Соренсен щеше да намери застрахователна компания, която да й върне живота? Колко пари бяха нужни, за да я изтезават до смърт? Струваше си да попита Саския Стофелс.

„Това не е момиче, а платно…“

Изведнъж Бош си представи погледа на Постумо Балди, вперен в нея. Син и празен поглед, като небе на рисунка. Очите му са огледала. И свистящото острие на инструмента за разрязване на платна все по-близо до това лице…

„Мисли позитивно. Да мислим позитивно. Всички ще мислим позитивно“.

„По дяволите“.

Той се отдръпна рязко от компютъра.

— Ники, намери ми кола и трима агенти. Не е необходимо да са от щурмовите отряди. Само трима и да са въоръжени.

Тя го гледаше учудено.

— Какво смяташ да правиш, Лотар?

Правилно. Това беше въпросът. Какво смяташ да правиш, Лотар? Нещо. Каквото и да е, но ще направя нещо. Аз не съм художник и не харесвам модерното изкуство, така че трябва да направя нещо. Не ме бива за друго. Трябва да направя нещо, трябва. Стига позитивно мислене — време е за позитивни действия, нали Хендри?

— Напомням ти, че цялата полиция на Амстердам е по петите на тоя тип — обади се Ники. Бош долови в очите й различен блясък. Да не би да се тревожеше за него?

Досмеша го.

— Приемам напомнянето — съгласи се той.

— Веднага ще ти уредя колата и хората — добави Ники и разговорът приключи.

21.30

Густаво Онфрети ги оглеждаше един по един. Все още бяха нарисувани и предрешени. Учениците от „Урок по анатомия“ носеха мрачните си пуритански костюми с огромни бели яки, а „Синдиците“ — широкополите си шапки. Кирстен, жената-труп, бе прегънала приказната си белезникава анатомия на една седалка в задната част на караваната. Той самият седеше до манекенките на „Вола“ само по изрисуваната си в охра препаска. Тялото му, с цвета на пръстта и ярки жълти мазки, го болеше от огромното усилие да виси на кръста, откъдето го бяха свалили едва преди половин час. Хората от отдела по консервация бяха събрали всички платна в двете ремаркета на отдел „Изкуство“. Без съмнение искаха да се уверят, че са в добро състояние и не са повредени.

Състоянието на Онфрети беше задоволително, но с удивеното изражение на лицето си имаше вид на възкръснал.

Защо никой не знаеше нищо за специалните ефекти на неговата картина, след като всичко бе замислено от отдел „Изкуство“ много по-рано? Защо тия от „Консервация“ не бяха уведомени, че „Христос“ е интерактивна акция и в определен момент „ще издъхне“, земята ще се разтресе и ще се възцари мрак?

Густаво помнеше с какво усърдие Ван Тиш подготвяше всичко през дългите работни седмици в Еденбург. „Разтърсващо преживяване“, бе записал в дневника си той. Мигът на мнимата му „смърт“, наред с виковете и механичния трус на Тунела, беше рисуван и доуточняван до втръсване. Майстора го бе предупредил, че е особено важно събитието да настъпи в точно изчислен миг и бе накарал да монтират малка сигнална лампа на отсрещния край на Тунела, за да знае Онфрети кога да извика. Предполагаше се обаче, че служителите от отделите за консервация и сигурност ще бъдат в течение и че „трусовете“ ще са незначителни. Така поне му бе казал Ван Тиш.

Питаше се защо Майстора го бе излъгал.

Когато приключи с рисуването, Ван Тиш го бе целунал по бузата. „Искам да се чувстваш така, сякаш съм те предал“, остроумно бе подметнал той.

Сега Онфрети мислеше, че в тези думи може би е имало нещо повече от остроумие.

21.31

Докато излизаше навън, Бош продължаваше да разсъждава.

Ако Художника беше извел картината от Амстердам, нищо не можеше да се направи. В такъв случай изходът беше един — да остави полицията и щурмовият отряд да открият камионетката, молейки се да не закъснеят. Но ако беше решил да я унищожи в Амстердам? Изброи на ум няколко възможности и веднага изключи парковете и обществените места. Както и хотелите, тъй като образите бяха още нарисувани и щяха да привлекат вниманието. После се замисли за човека от фондацията, който помагаше на Художника. Дали пък не му е осигурил някое спокойно кътче, където да пристъпи към съсичането без притеснения? В такъв случай неминуемо бе предвидил, че цялата полиция на Амстердам незабавно ще се спусне да търси платното. Следователно мястото трябваше да бъде абсолютно безопасно. Някоя обширна и пуста сграда…

Тогава в съзнанието му изплуваха думите на Ники от преди малко.

На последното съвещание Ван Хоор предложи евакуираните картини да не бъдат откарвани в Старото ателие, защото то щяло да бъде „затворено и безлюдно“, както се бе изразил самият Стейн.

Затворено и безлюдно.

Вероятността беше едно на хиляда и беше убеден, че греши, но бе длъжен да провери. Да даваме ухо на предчувствията си, нали така, Хендри, обич моя?

Забеляза приближаващите се агенти. Реши, че са тези, които Ники му изпраща и се затича към тях, с мисълта, че не е изключено да се подхлъзне по мокрия паваж. Дъждът се лееше като из ведро.

— Къде е колата? — обърна се той към първия от тях. Разпозна в него Ян Вуйтерс, последният човек, с когото бе разговарял преди Тунелът да се срине. Фактът, че отново са заедно му се стори добро знамение.

Камионетката беше паркирана на „Музеумстраат“ и те хукнаха към нея под пороя. Тълпата на площада се беше разпръснала, но все още имаше полицейски автомобили и линейки.

— Къде отиваме? — попита Вуйтерс, докато се качваха.

— В Старото ателие.

Може би грешеше, разбира се, но трябваше да провери, длъжен беше да провери.

Лицето на момичето. Свистящото острие.

Налагаше се да провери.

21.37

— Странно усещането създава този замък без мебели и украса, нали? В стаите за гости има нарове, не по-лоши, нито по-добри от този на Майстора. Прилича на пусто и изоставено монашеско убежище… Но мирисът на бои му придава различна атмосфера — сякаш сградата е нова, току-що открита, не мислите ли?…

Стейн играеше ролята на екскурзовод, който описва на туристите отличителните белези на обекта. Той махна с ръка на Уд да го последва. Отправиха се към един от изходите вляво и потънаха в свят на тъма и отгласи.

— Но в действителност не е чак толкова странно. Обикновено украсяваме жилищата си с предмети, закупени при различни пътувания. Ван Тиш е направил същото. Само че при него пътуванията винаги са били мисловни. Всичко наоколо е плод на онова, което е открил вътре в себе си. Спомени от неговото собствено съзнание. Когато влязох за първи път във вече преустроения замък, си помислих, че е типично холандски. Нали знаете — конструктивизъм, изчистени форми като при Мондриан, причудливи геометрични фигури като при Есхер… Но грешах, защото при Ван Тиш голотата не е украса, а пустота; не е изкуство, а отсъствие на изкуство. Елате насам.

В гласа на Стейн се четеше умора. В думите му се долавяше ехото на нещо непоправимо. Сякаш бе обсебен от някаква смътна идея, а мислите му се боричкаха край него като дребни животинки.

Госпожица Уд стискаше акварела, който бе взела от дома на Виктор Зерицки. На него бе нарисувана гола жена, коленичила на земята, приведена напред, с глава обърната към зрителя. Уд веднага бе разпознала позата на „Сусана“, така както я беше видяла в Амстердам по време на сеанса по подписването. Тя можеше да разбере мечтите, които са пламвали в съзнанието на малкия Бруно, докато е съзерцавал този акварел като дете. Можеше да разбере и желанието на порасналия вече художник да пресъздаде рисунката в беззащитния и изкусителен образ на Рембрандовата „Сусана“: мостовете между миналото и настоящето, между живота и творчеството бяха често явление при всеки автор. В случая обаче я смущаваха последиците. Тогава бе взела решението да отиде в замъка, за да ги опознае. „Ще му се наложи да ме приеме и да отговори на въпросите ми“, кроеше планове тя. Ала на входа към вътрешния двор не я беше посрещнал той, а Джейкъб Стейн.

Сега вървяха по някакъв коридор. В дъното светлееше двор, застлан с шахматно подредени плочки. Нощта бе разляла по тях лунната си тинктура.

— Кой помага на Постумо Балди? — запита Уд. — Очевидно е, че не е работил сам. Кой го е уведомявал за всичко? Кой му е предоставял пропуски, пароли, достъп, сведения за навиците на картините, за смените на агентите, натоварени с евакуацията? И кой му съобщи какво ще се случи днес в Тунела, както и точния час, в който ще се случи?

По лицето на Стейн играеше бледа усмивка.

— Значи сте разбрали дори, че става дума за Постумо Балди… Ах, това наше куче пазач, galismus, това наше скъпо и красиво куче пазач… Ван Тиш често ми повтаряше: „Отваряй си очите с нея. Ще надуши следата и ще захапе плячката преди уречения час. Само тя е способна да го стори“. Виждам, че е бил прав. Нямате равна на себе си.

Похвалата я накара да потръпне.

— Отговорете на въпросите ми, ако обичате.

— Кога разбрахте, че сме ние? — попита Стейн на свой ред.

Мозъкът на Уд работеше с шеметна скорост.

— Не съм стигала до подобно заключение — отвърна тя. И добави: — Защо Ван Тиш ще се стреми да унищожи собствените си творби?

— Да ги унищожи ли? Fuschus, госпожице Уд, кой казва подобно нещо? Ние не рушим, а създаваме. Ние сме творци.

Двамата прекосиха покрития с плочки двор. Госпожица Уд никога не бе влизала в тази част на еденбургския замък. Впечатлението беше невероятно — голи и небоядисани подове и стени. Единственият архитектурен акцент бяха колоните с гладък ствол. Нощта горе изглеждаше равна, като море в мрака.

— Макар че, честно казано, не желая да си приписвам авторството на това произведение — добави Стейн разсеяно.

Влязоха в друга празна зала, застлана с плочки. В дъното тъмнееше поредната врата, но тя изглеждаше някак различна. Уд се чувстваше все така напрегната. Съзнаваше, че с поведението си Стейн цели да я направи беззащитна, без да й се противопоставя. Той беше свикнал да манипулира хората, а не да се преборва с тях. Тази мисъл я държеше нащрек.

Вратата беше метална, а автоматичната ключалка — със секретна комбинация. Стейн натисна няколко бутона, вратата изщрака, отвори се и пред тях зейна мрак. После се обърна театрално към Уд.

— Авторът на творбата е само един — Майстора. Той щеше да е безкрайно доволен, ако знаеше, че вие ще бъдете първата й зрителка.

И я покани да влезе.

21.40

Младежът на име Мат ги беше обходил, поднасяйки малкия касетофон към всеки от тях като свещена вещ. Текстовете не бяха дълги и четенето бързо приключи. Крупка и Клара се поколебаха прекалено много на едно от изреченията и се наложи да го повторят. Клара едва се съсредоточаваше върху произнесеното от самата нея, та камо ли върху изреченото от „Стареите“. Жалко, защото тези размишления за истинския смисъл на изкуството й се сториха любопитни. Думата „унищожение“ се повтаряше в три от откъсите. От друга страна тя схващаше, че е без значение дали разбират или не прочетеното. Една от нейните фрази особено силно я впечатли. Можеше да я преведе по следния начин: „Надживява ни само изкуството, намерило смъртта си“. Тя произнесе изречението с дължимото преклонение.

Мат изключи касетофона доволен. Следващата заповед не изненада Клара — тя я очакваше, — но тревогата й нарасна неколкократно. Подчини се незабавно, но усети, че трепери.

Мат поиска от тях да се съблекат.

„Старейшините“ се справиха доста по-трудно от нея. Те не знаеха как да се освободят без чужда помощ от тежките си маслени одежди. Тя трябваше само да свали халата. После го сгъна и го постави на стола. Крупка изпревари Родино, който не само се бореше с огромната си туника, но и като че ли се колебаеше, сякаш не можеше да проумее за какво е всичко това. На Клара й се прииска да му помогне, но се сдържа. Би било хипердраматична грешка. „Стареите“ бяха отвратителни. Тя беше беззащитната жертва. И нещата трябваше да си останат така. В действителност самата мисъл какво можеше да последва, предизвикваше у нея тръпки на погнуса, но същевременно и силно чувство за пълноценност.

— Майстора ли се разпореди така? — попита Родино.

— Дрехите, моля — каза Мат много спокойно.

Родино мълчаливо се подчини. Крупка му помагаше. Клара стоеше права на известно разстояние от тях съвършено гола и напрегната до крайност, но си налагаше да не ги поглежда. По-лесно й беше да си ги представя жестоки, когато не ги вижда. Само че съмненията на Родино й бяха подействали като студена струя вода в лицето. Защо този затлъстял човек, това непохватно платно, не си затваряше устата и не изпълняваше нарежданията като другия „Старей“? Крупка беше по-неприятен от Родино, по-гаден, а следователно и по-добър като картина. Помислеше ли си за Крупка, на Клара започваше да й се повдига от ужас. Тя предполагаше, че на него не му е нужно да се преструва, за да й се нахвърли и да я нарани. Още от първата им среща на Схипхол, не сваляше от нея блесналите си от похот очи. С една дума унгарецът беше подходящ съюзник за постигане на „скока в нищото“.

Тя чу рязък звук, като при дръпване на завеса. И реши, че по всяка вероятност Родино най-сетне се е съблякъл.

Задържа погледа си забит в пода между босите си нозе. Наблюдаваше косо причудливите си цветни гърди с блестящи щръкнали зърна в розово и охра. Но тишината беше толкова плътна, че изпита потребност да вдигне очи.

Мат им беше обърнал гръб и ровеше в куфарчето си.

— А сега какво следва? — попита Крупка.

Младежът се обърна към тях. В ръката си стискаше някакъв предмет. Пистолет.

— Сега следва краят — каза просто той.

21.50

Дали вече не е прекалено късно? „Не се предавай, преди да се увериш, че не ти е останал друг изход, Лотар“, шепнеше Хендрике в ухото му. Бяха прекосили моста на Амстел с пълна скорост и пътуваха към Плантаже през гъстата дъждовна преграда. Чистачките не смогваха да почистят стъклото и на Бош му се струваше, че се движат през град, потънал в океана. Изведнъж фаровете се блъснаха в стените на Старото ателие, като в стръмен скалист бряг. По зидовете лъщеше заплетен надпис с аерозолни графити. Отдолу се четеше името на неонацистка групировка.

— Карай към подземния паркинг, Ян — нареди Бош.

Входният портал беше затворен, но това не означаваше нищо. „Ако ги е довел в Ателието, той има и ключове“. Един от неговите хора слезе и се зае с електронната ключалка, която им препречваше пътя. Колата заслиза надолу и осветлението на паркинга се задейства веднага. Под премигващите флуоресцентни лампи пред тях се разкри тихо и пусто помещение. Но Бош все още не изключваше възможността автомобилът да е там.

Паркираната камионетка изникна ненадейно до асансьорите, сякаш ги дебнеше. Бош не очакваше, че находката, която би потвърдила теорията му, почти ще го изкара от равновесие. Той се завъртя на седалката и плесна Вуйтерс по ръката.

— Спри тук!…

Моторът още не беше угаснал, когато Бош тръгна да слиза. От напрежение бе забравил за слушалката на радиостанцията и кабелът на микрофона се заплете в предпазния му колан и го дръпна силно назад. Ругаейки през зъби, той се освободи от апарата. Едрите му длани трепереха. Остаряваше, но сега нямаше време да размишлява върху тази присъда. Как му се бе отразило напускането на полицията? Беше забогатял, затлъстял и остарял. Той се завтече към автомобила и чу как хората му го последваха. Понечи да им извика, но не му достигна дъх. Не можеше да повярва, че е в толкова лоша форма. Уплаши се да не получи инфаркт още преди да е решил какво ще предприеме.

Камионетката изглеждаше празна, но негов дълг беше да провери. Опипа предната врата и я отвори, погледна вътре и оттам го лъхна изгарящия мирис на маслени бои. Нямаше никого.

„Браво, чудесно, Лотар, глупак такъв, вече установи, че картината вероятно е тук. Ами сега накъде?“ Старото ателие се състоеше от поне пет отделни постройки. Биха могли да бъдат във всяка една от тях. „Дали не ги е вкарал в работните помещения? — продължаваше да разсъждава той. — Там е най-безопасно“. Но и тази увереност не му вършеше кой знае колко работа. Ателието се извисяваше на пет етажа нагоре и слизаше на четири равнища под земята. Къде са, за Бога, къде?

„Мисли, дърти глупако, мисли. Просторно и спокойно място. Една от задачите е да направи запис. От друга страна става дума за трима души…“

Помощниците му оглеждаха задната част на камионетката. Беше празна, но личеше, че малко преди това е превозвала рисунка.

— Товарният асансьор — прошепна внезапно Бош.

Едва дишаше. Въпреки това се завтече натам.

„Щом е спрял тук, трябва да е използвал товарния асансьор, той е най-близо. Освен това само с него се стига до подземията, значи имаме четири етажа за проверка. Може да се намира на всеки един от тях“.

Бош спря и огледа агентите. И тримата бяха млади и изглеждаха не по-малко объркани от него. Косите им блестяха от дъжда. Той самият се учуди от увереността, с която даде нарежданията си и направи разпределението — двама от тях трябваше да претърсят четвъртия и третия етаж; а той и Вуйтерс щяха да поемат втория и на първия. Който ги откриеше пръв, уведомяваше другите по радиостанцията. Но най-важното беше да опазят творбата — наложеше ли се спешна намеса, да действат без колебание.

— Нямам представа как изглежда той, нито помага ли му някой — добави Бош, — но знам, че е много опасен. Не му давайте никакъв шанс.

Товарният асансьор се отвори и Бош и хората му влязоха в него.

Младите агенти бяха извадили оръжията си. Вуйтерс носеше малък Валтер РРК като резерва и Бош му го поиска. Когато усети познатата тежест на металния профил в ръката си, той потръпна. Запита се дали е все така точен както преди — от години не беше хващал огнестрелно оръжие. Да повика ли помощ? Подкрепление? Да се обади ли на Ейприл? Съзнанието му жужеше като гнездо на оси. Реши, че не бива да губи време. Бяха сами. Сами трябваше да открият Художника и да го спрат.

Асансьорът потегли безкрайно бавно.

21.51

„Началото и краят“, разсъждаваше тя. Началото и краят бяха пред очите й и тя ги съзерцаваше.

Жалко, че не можеше да се посъветва сега с Осло, ала си даде сметка, че при подобна гледка клетият Хайръм не само би загубил дар слово, но и доста след това нямаше да е в състояние да събере мислите си. Пред такова произведение Хайръм Осло едва ли би направил друго, освен да занемее и да стои с широко отворени очи много по-дълго и от нея.

— Почти е завършена — прошепна Стейн и от устата му излязоха облачета пара. — Остава да бъде унищожена „Сусана“, разбира се. Когато Балди я изпрати, картината ще придобие окончателния си вид.

„С какво бих могла да я сравня“, питаше се госпожица Уд, премигвайки. На кой жалон от историята на изкуството бих могла да оприлича това, което виждам? „Герника“? Сиктсинската капела? Тя се разходи бавно наоколо, за да огледа всичко, тъй като картината беше разположена на пода. „Пиета“? „Госпожиците от Авиньон“? Граница, предел, точка, отвъд която изкуството променя своя знак? Мигът, в който първият човек е натопил пръстите си в боя и е нарисувал звяр в пещерното си убежище? Или когато Танагорски се е качил на естрадата и е заявил на всеослушание пред изумената публика „Аз съм живописта“?

Уд раздвижи устни, събра малко слюнка и успя да преглътне. Сърцето й биеше в различен такт с бавния ход на секундите в ледената стая — обезумял, неравен ритъм.

Известно време никой от двамата не понечи да наруши тишината.

Намираха се в напълно херметизирана, звукоизолирана и терморегулирана камера с размери осем на десет метра. Температурата от няколко градуса под нулата, поддържана от външни устройства, придаваше на помещението тържествената атмосфера на хладилник в кланица. Таванът, стените и подът бяха облицовани с тюркоазносини стоманени пластини. Светлината беше бяла, но слаба, и струеше отгоре от метална шина с прожектори. Всички те бяха насочени към мъжа и създаваха впечатлението, че той плува по езеро от скреж.

А мъжът беше Бруно ван Тиш — съвършено гол, проснат по гръб на пода, с изпънати над главата ръце и кръстосани глезени, в поза, която неминуемо насочваше мисълта към разпятието, оцветен от главата до петите в охра и синьо. Вените на глезените и на китките му бяха раздрани, но при по-внимателно вглеждане се забелязваше дълбокият разрез. От пръв поглед личеше, че е съвсем пресен. Съсирената под всеки крайник кръв очертаваше плътно алено пространство върху синия под. Така Ван Тиш изглеждаше прикован към собствената си кръв. Тялото му беше обградено от огромни, правоъгълни и гладки като огледала повърхности. Три на брой: едната от дясната му страна, другата от лявата, като долните им краища се събираха близо до глезените на художника, а третата, напречно над главата, докосваше дланите му. Но това не бяха огледала. На повърхността вдясно от Ван Тиш светлееше голото тяло на Анек Холех в естествен ръст, с етикети, легнала в почти същата поза като художника, но разсечена на десет места от резачката. А върху лявата повърхност изпъкваха образите на братята Валден, в подобно положение и вид. Не ставаше дума за най-обикновени видео изображения — цветущите шкембета на двамата близнаци, например, се извисяваха релефно над тялото на Ван Тиш като две планини от кръв. Уд предположи, че са били заснети със стереоскопична камера по система, която позволяваше да бъдат наблюдавани без съответните очила. Червените рани на картините и по-яркият и истински цвят на кръвта по китките и краката на Ван Тиш съставляваха едно цяло, което контрастираше с мъртвешките тонове на четирите трупа. Фонът (морава в случая на Анек и хотелска стая при братята Валден) беше умело прикрит с еднородна тюркоазна плоскост, която като че ли продължаваше пода на бронираната камера. Ансамбълът притежаваше изумителна симетрия и загадъчна, но безспорна хубост. Чувствителният зрител би се замислил тутакси за някакъв вид обобщаваща идея: художникът и неговото творчество, художникът и неговото наследство, кончината на художника до собствените му произведения. Имаше нещо почти свещено в това голо семейство с разперени ръце и крака, съсечено и застинало в покой. Нещо вечно. Напречният екран, много по-голям от другите и все още тъмен, нарушаваше единството. „Сигурно на него ще се появят кадрите от унищожаването на «Сусана»“ — помисли си госпожица Уд.

— Не чакайте от мен обяснения — каза Стейн, наблюдавайки изражението на Уд. — Това е изкуство, госпожице Уд. Не вярвам да го разберете. А и задачата на твореца не е да дава тълкувания…

В този миг ненадейно се разнесе трети, напълно непознат глас. Госпожица Уд почти подскочи от бликналите внезапно, като изпод земята думи, усилени до нечовешки предели. Говореше Анек Холех. Тихи акорди на Пърсел подплатяваха разтреперания й говор.

— ИЗКУСТВОТО СЪЩО Е И УНИЩОЖЕНИЕ.

Кратка пауза. Тържествени акорди на бароков погребален ритуал.

— ПРЕДИ Е БИЛО САМО ТОВА. В ПЕЩЕРИТЕ СА РИСУВАЛИ ТОВА, КОЕТО СА ИСКАЛИ ДА ПОЖЕРТВАТ.

Пауза.

Косата на Уд беше настръхнала. Тръпки пъплеха по тялото й като неуморни хищни мравки.

Образът на Анек в огледалото се бе променил. Тя беше все така гола и съсечена, но лицето й сякаш се движеше. Оттам извираше гласът…

— ХУДОЖНИКЪТ ЗАЯВЯВА…

Стейн и Уд изслушаха безмълвно и почтително останалата част от записа.

Когато Анек свърши, лицето й отново се превърна в хлътнала мъртвешка маска. В същия миг хор от ангели като че ли промени сгърчените и лековати черти на братята Валден. Те оживяха и изрекоха нещо подобно на молитва или свещено заклинание. И този път Стейн и Уд не понечиха да ги прекъснат.

Когато близнаците най-сетне потънаха в изпълненото си с кръв мълчание, Стейн каза:

— Ван Тиш държеше да звучат истинските гласове на платната, макар че по-късно ги пообработихме в студиото. Програмирани са така, че да се включват през определен интервал ежедневно, двайсет и четири часа.

„Надживява ни само изкуството, намерило смъртта си“, повтаряше на ум Уд. Ако образите се простят с живота, творбите оцеляват. Сега вече разбираше. В последната си картина Ван Тиш бе открил начин да направи тялото нетленно. Нищо и никой не би могъл да унищожи онова, което вече е било унищожено. Нищо и никой не би могъл да сложи край на онова, което вече е достигнало своя завършек. Неприветливите селения на студа и електричеството щяха да съхранят такова произведение завинаги.

Неговата картина. Последната му картина.

— Ван Тиш е подготвил Балди… — прошепна тя. В тази стая, където всеки звук бе неканен гост, гласът й прокънтя като вик.

Стейн кимна.

— Стъпка по стъпка, от 2004 година насам, скришом. Още през 2001 г., когато го рисуваше за „Фигура XIII“ — една непреходна картина, — той си даде сметка, че Балди би бил идеалният материал, за да създаде последната си творба. Наричаше го „хартия“. „Върху Балди пиша и рисувам, Джейкъб, — казваше ми той — водя си бележки и съставям плана за своята лебедова песен“.

Стейн хвърли бегъл поглед към Уд през синкавия сумрак в помещението. Издишваната пара се стелеше около тях, сякаш собствените им духове бяха решили да напуснат телата, но без да се отдалечават прекалено.

— Не ме гледайте така, fuschus. Не можехме да ви кажем нищо, нали виждате? Ако знаехте, щяхте да ни помогнете без колебание. Но тогава творбата щеше да бъде по някакъв начин и ваша. А вие не сте творец, Ейприл. Нито творец, нито платно — добави той — и тя долови жестокото ударение, което Стейн постави върху тези думи. — Трябваше да свършим всичко без да се допитваме до вас, защото ставаше дума за нашата работа, а не за вашата.

— Разбирам — промълви тя.

— Никой друг не знае — нито Хофман, нито някой от сътрудниците. Аз самият го научих едва преди няколко месеца. Бруно ме покани тук и ми обясни всичко. Доведе ме в тази стая и ми разказа как ще изглежда картината най-накрая. Подчерта, че не за първи път една творба ще изисква подобна саможертва от своя създател. Нито ще е първият художник, пожелал да унищожи най-добрите си творения преди да склопи очи. Беше обмислил всичко до последния детайл, включително това как „Христос“ ще отвлече вниманието по време на изложбата „Рембранд“. Той знаеше, че полицията и вашият отдел ще са взели безброй мерки за сигурност. Но имаше доверие в Балди. Беше го обучил грижливо, за да го превърне в съвършеното оръжие, в хартията, върху която да нарисува своя шедьовър. Заявих му, че съм съгласен, само дето ми е малко мъчно, че „Отронено цвете“ и „Чудовища“ ще бъдат унищожени. „Това са най-добрите ти произведения, Бруно — подчертах, — най-любимите, те означават толкова много за теб“. „Точно затова го правя, Стейн — отвърна той. — Те са най-скъпите ми рожби. Правя го от любов“. Помоли ме да му помогна с довършителните щрихи. Всичко трябваше да приключи днес, 15 юли 2006 г., в деня, когато се навършват четиристотин години от рождението на Рембранд. Творците обичат да затварят кръгове, нали разбирате. На тази дата е роден Рембранд, на същата дата умира Ван Тиш. Обещах да му помогна. Fuschus, как да не му обещая…

Внезапно, за огромна изненада на Уд, която очакваше всичко друго освен това, Стейн се разплака. Подсмърчаше неприятно и тихо, като при лека настинка…

— Обещах му и бих му го обещал неведнъж, а хиляди пъти още… Неведнъж, хиляди пъти още… „Разчитай на клетия Стейн — врекох му се тогава. — Имай ми доверие, аз съм твой образ и подобие“… Днес всичко трябваше да свърши. Това му бяха думите: „да свърши“… Помогнах му да изрисува тялото си, както и… за всичко останало. Признавам, че от многобройните заповеди, които съм изпълнявал в името на неговата кауза, тази най-много ме измъчи…

Той попиваше с опакото на ръката си сълзите, които Уд не успяваше да види. Хрумна й, че може би Стейн казва истината, но не цялата. Той изпълняваше написан сценарий. „Беше дошло времето Ван Тиш да бъде заменен и желанието му да умре заедно с последната си творба ти е дошло като по поръчка, Джейкъб. Не се съмнявам, че вече си избрал художника, който ще поеме щафетата… Питам се кой ли е щастливецът…“

На пода до картината се издигаше малък олтар. Уд пристъпи към него, докато Стейн хлипаше. Върху картонче, осветявано отвисоко с прожектор, бе написано на ръка на холандски, английски и френски:

— „Полумрак“?

Стейн кимна.

— Осмелих се да я нарека така… Той не пожела да й даде име, но безименните картини не са подходящи за вечността… Знаете ли откъде ми дойде на ум? Ван Тиш наблягаше на слабото осветление. И последните му думи бяха: „Не забравяй за светлината, Джейкъб. Най-важното в тази картина е полумракът“. И го повтори няколко пъти, все по-тихо и по-тихо: „Полумракът, полумракът, полумракът…“ Когато издъхна, думата се разтвори в устата му. Помислих си, че това заглавие би било подходящо…

— А тя? — попита Уд.

И посочи тялото на Мурника де Верне. Секретарката на Ван Тиш се бе свлякла в един далечен и тъмен ъгъл на стаята. Може би беше само в безсъзнание, но Уд си каза, че едва ли ще издържи още дълго с леката си черна рокля с цепки от двете страни, която трудно щеше да я опази от вледеняващия студ в този ужасен фризер. Краката й бяха свити, а лицето — закрито от гъстата завеса на заплетените й коси. Приличаше на кукла, захвърлена от нехайно момиченце.

— Тя ще си остане там — отвърна Стейн. — Всъщност и Мурника спада към картината. „Полумрак“ е обобщаващо произведение, най-великата творба, създавана някога, тъй като Ван Тиш държеше всички ние да бъдем част от нея. Мурника, вие, аз, Балди и унищожените платна, техните близки и полицията, която издирва Балди, съвещанията на „Рип ван Уинкъл“ и всеки предмет за украса по време на тия съвещания, цялата изложба „Рембранд“, включително „Христос“, разбира се, платната от „Цветя“ и „Чудовища“, както и останалите произведения на Ван Тиш, които трябваше да бъдат изтеглени…, а оттам нататък и всички художници и модели, всички картини по света, почувствали се свързани, и дори всеки зрител, зърнал някога хипердраматична творба. С една дума цялото човечество. С тази цел оставяхме копие от записите до унищожените картини — Ван Тиш искаше всички ние да участваме в творбата като удивени и неволно действащи герои. „Полумрак“ е единственото мокро платно на Ван Тиш, госпожице Уд, а ние сме материалът, от който то е съставено. Без съмнение известно време ще се наложи да я крием, но ще дойде ден да я покажем… Тогава хората ще се включат… Представете си потресените и изумени лица, смаяните погледи, ужасените уши, когато труповете от картините проговорят, художника, обезсмъртен от собствената си смърт… Да, това е центърът на картината, но всички ние кръжим около него. Не ви ли се струва, че стаята се разширява? Не ви ли се струва, че включва безкрая?…

След кратко мълчание, по време на което двамата стояха неподвижно, втренчени един в друг, като шахматисти или като един-единствен човек, изправен пред огледало, Стейн добави:

— Току-виж някой написал и книга. Тогава няма да е нужно да видиш творбата, за да се присъединиш към нея — четеш и се включваш.

„Точно така, включваш се“, разсъждаваше Уд с усещането, че по тая точка Стейн не греши. Тя самата вече се беше включила. Съзерцаваше „Полумрак“ със съзнанието, че това е най-значимата творба на Ван Тиш, може би най-великото и най-искрено художествено произведение на всички времена. Нашепваше й го собствената й чувствителност, собствената й страст.

Да отречеш „Полумрак“ означаваше не само да отречеш изкуството, а и неясния смисъл на живота. Част от душата на Уд, онази непозната територия, която нямаше нищо общо със студения й пресметлив мозък, схващаше намерението на Майстора, стремежа му да „зачеркне любимите си творения“ така, както баща му бе зачертавал акварелите си; неговият начин да уреди сметките си с миналото и да улови дори последната отсянка от съзидателното си страдание… „Полумрак“ беше творба на избавлението. С нея Ван Тиш я поучаваше от отвъдното как да разкъса оковите и да избяга от спомените. От всички спомени. „Аз те разбирам. Ясна си ми — искал е да й каже Майстора. — Целта ти ми е понятна“. От тази гледна точка унищожаването на „Отронено цвете“, „Чудовища“ и „Сусана“ изглеждаше не само разбираемо, но и необходимо. А Стейн беше прав — светът никога нямаше да го проумее, но пък кога ли светът бе проумявал чудото на един страховит гений.

За първи път от много години насам госпожица Уд изпитваше щастие. Очите й блестяха, а дишането й се учестяваше все повече в мразовитата атмосфера на хладилника.

Внезапно я обзе смътна тревога.

— Къде е сега Балди?

Стейн погледна часовника едновременно с нея.

— Вече е почти десет. Ако всичко е протекло както трябва, Балди вече е в Старото ателие и изпълнява задачата си. Досещате се, че той не бива да попада в ръцете на полицията. Нито един полицай не би го разбрал. Полицаите са служители на заплата, като вас, но далече не притежават вашата чувствителност. Ще започнат да говорят за престъпления и за виновници, за правосъдие и затвор, изобщо няма да ги е грижа за изкуството, което се съдържа в тази творба. Те са способни… Способни са да я унищожат. Да я оставят незавършена дори.

Тревогата на Уд растеше. Стейн бе извил въпросително гъстите си вежди:

— Трябва да съобщя на Бош — промълви тя.

— Бош не е никаква пречка — отвърна Стейн. Той не знае къде Балди е отвел картината. Точно в десет всичко ще свърши…

— Предпочитам да проверя.

Тя отвори чантата и извади мобилния си телефон. Ръцете й се бяха вкочанили от студа.

Изключено. Не можеше да го допусне. Трябваше да предотврати поне това. Така щеше да създаде своята Велика творба, Творбата, която щеше да я преобрази. И тя защитаваше изкуството си, милееше за него с не по-малко страховита страст от Майстора. Госпожица Уд не се съмняваше какво се иска от нея.

„Полумрак“ не биваше да остане незавършена, тя трябваше на всяка цена да се намеси.

21.58

Лотар Бош наблюдаваше Постумо Балди през огледалното стъкло на работната кабина. Облечената в бяло фигура го хипнотизираше. Балди му приличаше на анимационен герой, на компютърна игра, която следва свои, непонятни правила.

Двамата с Вуйтерс току-що го бяха открили в края на коридора на първия подземен етаж. Кабината беше звукоизолирана и стъклото им позволяваше да го наблюдават, без Балди да ги вижда. Както предполагаше от самото начало, въпреки маската от серубластин, Бош веднага го позна по очите. „Те са като огледала — звучеше в съзнанието му. — Наистина е така“.

Когато го забелязаха, Балди тъкмо нагласяваше жената. Трите образа бяха със съответните етикети, съвсем голи и проснати по гръб на пода на кабината. Изглеждаха невредими. Явно Балди вече бе приключил със записите и се подготвяше да ги разсече. Бош потръпна.

— Ще влизаме ли вече, господине? — попита Вуйтерс, вдигнал оръжието си.

— Първо повикай останалите — нареди Бош.

Те застанаха нащрек до вратата на кабината, стиснали здраво пистолетите си с две ръце. Вуйтерс включи микрофона и се свърза с колегите си. Бош забеляза, че младежът е не по-малко нервен от самия него, а може би дори повече. Когато предаде съобщението, Вуйтерс погледна Бош, очаквайки нови указания. Той му обясни със знаци да се подготви да отвори рязко вратата на кабината.

В този миг иззвъня мобилният му телефон. Бош побърза да отговори, без да изпуска от очи силуета на Балди, макар да знаеше, че няма как да го чуе. Зарадва се, когато позна гласа на Уд и зашепна тревожно още преди тя да заговори.

— Ейприл? Боже мой, пипнахме го! В Старото ателие! Влязъл е в една от работните кабини и се готви да…

Тогава Уд го прекъсна енергично.

21.59

Всичко се бе развило със светкавична скорост. Първо този неочакван изстрел. Бяха толкова беззащитни, че Родино и Крупка дори не понечиха да се защитят. Мат стреля най-напред по Родино, който се хвана за гърлото с изцъклени очи. Двамата с Крупка не успяха да видят иглата, забита във врата му. Междувременно Мат бързо презареди, прицели се в Крупка и отново натисна спусъка. После се обърна към нея. Клара инстинктивно вдигна ръце, за да се предпази.

— Спокойно — каза й Мат на испански.

Доближи се до нея и нежно, като любовник, отстрани пръстите от врата й.

Някаква кристална пчела я ужили. После стаята започна да губи очертанията си.

Първото нещо, което видя, когато се събуди, беше Крупка и ужасения му поглед откъм пода. Осъзна, че и тя като него, както и Родино, лежат по гръб на земята и дишат тежко.

Болеше я главата. Дали подът беше прекалено студен или тя беше съвсем гола? Същевременно коравата й кожа я подсети, че е все още с маслените бои по себе си. Само дето не можеше да си спомни какво прави там под тая светлина, просната като пациент на операционната маса под върха на скалпела. Крупка и Родино също бяха без дрехи.

Две бели обувки се разхождаха около главата й. Отдалечаваха се и се връщаха, сякаш без определена цел. От време на време върху нея падаше сянка. Крупка поглеждаше нагоре с разширени от страх очи. Родино стенеше. Клара също се опитваше да вдигне поглед, но флуоресцентните лампи я заслепяваха.

— Какво правите? — чу тя гласа на Крупка. Или може би питаше: „Как сте?“ Английският на Крупка (особено при настоящите обстоятелства) трудно се разбираше.

И пак стъпки. Клара извърна глава и видя, че мъжът се приближава с онзи странен уред и се навежда към нея. Той хвана кичур от оцветената й коса и силно го дръпна. Заболя я. Понечи да вдигне ръце и да се размърда, но се усещаше прекалено слаба и замаяна. Изведнъж позна младежа с пластмасовото лице, който я гледаше с равнодушието на бял зид. Казваше се Мат и им бе споменал, че по нареждане на Ван Тиш сам ще им нанесе довършителните щрихи.

Мат приближаваше уреда към очите й. Какво ли беше това? Приличаше на класически зъболекарски или бръснарски инструмент.

Пръстите на Мат се размърдаха на два сантиметра от носа й и уредът заработи. Клара не издържа и се отдръпна. Въртящият се диск бръмчеше и стържеше оглушително. Звукът пронизваше тъпанчетата й, сякаш някой влачеше желязна маса по плочките близо до ушите й.

Полази я страх. А не би трябвало — нали всичко това беше изкуство? Все пак се уплаши. И извика.

22.00

Бош слушаше госпожица Уд и наблюдаваше как Постумо Балди се навежда към момичето с резачката.

— Няма ли да влизаме, господине? — крещеше неистово Вуйтерс.

Величествено, като полицай на кръстовище, Бош бе спрял движението с властен жест и не отлепяше телефона от ухото си.

Той слушаше Ейприл Уд. Жената, която най-много обичаше и уважаваше на този свят. Когато тя спря, за да си поеме дъх, от устата му се отрониха няколко унили думи:

— Ейприл, не разбирам…

— И аз не разбирах — каза Уд, — но вече е друго. Трябваше да видиш това, Лотар. Жалко, че не си тук, за да го видиш… Нарича се „Полумрак“ и е… И е една много красива картина… Най-красивата и съкровена творба на Ван Тиш… Биографичен автопортрет. Дори зачертаванията от рисунките на баща му са налице… Трябваше да я видиш, Лотар… Господи, колко жалко, че не можеш да я видиш!…

„А ти трябваше да видиш това, Ейприл — помисли си той. — Боже мой, Ейприл, жалко, че не можеш да го видиш!“

Пред очите му изпъкваше лицето на Ян Вуйтерс, зачервено от потта и страха.

— Господин Бош, той реже момичето!… Какво ще правим?

Кабината беше звукоизолирана. Но Бош бе готов да се закълне, че острите като иглички писъци на момичето преминаваха през стените като призраци и се забиваха в тъпанчетата му. Този беззвучен грохот бе далече по-оглушителен от ужасените викове на Вуйтерс и възбудените заповеди на Уд.

„Ти вече не си полицай, Лотар! — беше отсякла тя преди да му затвори. — Ти работиш за отдел «Изкуство» и за Майстора. Нареди на хората си да охраняват Балди, когато свърши, и го доведи в Еденбург невредим!“

Сега от телефона се носеше непрекъснато писукане.

„Хората вътре са от плът и кръв, а не някакви произведения на изкуството, проклети да са… И тоя тип ги съсича! Разфасова ги, като добитък в кланица!… Това не са произведения на изкуството, не са произведения на изкуството! И никога не са били!…“

Щеше му се да каже на Уд тия неща, но тя вече бе затворила. Мълчанието й беше страшно, жестоко. Но какво от това? Целият му живот се бе оказал един жалък провал. Чувстваше се зле, повдигаше му се. Не бе показал достатъчно качества, за да се нареди сред големите. На всичко отгоре точно Ван Тиш му бе дал най-важната служба в живота му. Брат му го бе надминал и още как — Роланд наистина беше успял да си осигури бъдеще. Но приличната заплата беше едно, а убежденията… Къде оставаха убежденията?

Балди беше приключил с момичето и се бе изправил (о, чист и девствен пламък). Сега се суетеше около масата. С пари ли си играеше? Като че ли пускаше монети, а после взимаше други. Не — сменяше диска на циркуляра, за да довърши следващия образ. Кръв не се виждаше никъде. Какво чисто и сияйно създание. Какви съвършени черти. Каква красота. „Красотата наистина може да бъде страшна“. Така казваше един немски поет — Хендрике често го четеше. Бош не четеше немски поети и не разбираше от модерно изкуство, но пък беше в състояние да не се изчервява, когато го питаха за мнението му за някоя творба на Феручоли, Рейбак или Мавалаки. По дяволите, той не беше толкова културен, колкото Хендрике, или може би поне не колкото желаеше баща му. Ала умееше да цени красотата.

„Те не са произведения на изкуството. Никой жив човек не е изкуство. Изкуството не е човешко. Или пък е? Не е важно какво е. Важното е…, това, което наистина е важно…“

Той свали телефона от ухото си и се втренчи в него, сякаш не знаеше какво прави този загадъчен уред в собствената му длан.

„… Важното са хората“.

В крайна сметка не беше ли все едно? Грешката беше на Стейн, че се бе доверил на такъв посредствен тип като него. Ван Тиш, несъмнено, никога не би го наел. Той се чувстваше смешен и безличен, пораснало дете, което пипа стъклени филиграни с ръкавици от кълчища. Това негово безличие го отвращаваше. Хендрике го беше забелязала. Може би затова винаги бе смятал, че тя го презира. Сега го презираше и госпожица Уд. Любопитно беше да установиш как изведнъж можеха да те презрат висшите духом. Пренебрежението беше мълния, изпратена от боговете. Колко състрадателно се усмихваха те, когато те погледнеха, какво търпение се четеше в очите им. Хендрике и госпожица Уд, Ван Тиш, Стейн и Балди, Роланд, дори Даниел — всички принадлежаха към една по-висшата раса, тази на избраниците, на хората, които наистина разбираха живота и изкуството и бяха в състояние да им придадат смисъл. Той се беше родил, за да ги охранява, тях и творбите им, но дори това не умееше да прави.

Бош въздъхна и тъжно погледна изкривеното лице на младия Вуйтерс.

— Прибери оръжието, Ян. Няма да се намесваме. Този човек работи за Ван Тиш. В момента създава произведение на изкуството.

— Нищо не разбирам — промълви Вуйтерс, блед като мъртвец, без да откъсва поглед от кабината.

— Знам, аз също — каза Бош. И добави: — Това е модерно изкуство.

22.01

Постумо Балди, Художника, не беше творец, а творчески инструмент, като хората, които сега погубваше. Съзнаваше, че един ден щеше да дойде и неговият ред, но беше готов. Той беше празна торба, а празните торби се запълват с чужди неща. Такъв беше открай време. Непрестанно се стремеше да се усъвършенства, да се развива, да се нагажда към желанията на твореца. Чист лист хартия, както го наричаше Майстора.

Дълъг път бе изминал дотук. Сега просто трябваше да продължи. Подготовката при Ван Тиш бе протекла великолепно — нито една грешка, пълно съвършенство, всичко вървеше като по вода. А затова имаше заслугата и той, не само художникът. Ван Тиш бе положил десницата си върху него, а той (чудотворната ръкавица) бе приел нейните очертания. Майка му също беше невероятно платно, макар и недооценено. Сега той стигаше до връх, за какъвто тя не бе и мечтала. И след двайсет и четири хиляди години щеше да се говори за Постумо Балди, за начина, по който бе изпълнил, с неподражаема точност, всички указания на Майстора и се бе превърнал в Художник, без да е такъв в действителност. В продължение на векове щеше да се разисква как бе осъществил мрачните замисли на най-великия творец на всички времена. Защото идва време, когато творба и творец започват да се сливат.

Веднъж Ян ван Обер му бе казал, че е амбициозен. Балди се бе съгласил с охота. Разбира се, че беше. В крайна сметка празната торба се раздува от въздуха.

Леко и внимателно бе доближил въртящия се нож към лицето на момичето. То изпищя. Всички пищяха на това място. Постумо страдаше заедно с тях, ужасяваше се, оставяше се да бъде повлечен от мощната река на страха, която сам предизвикваше. Постумо беше гладък, като кожата, която разрязваше на ленти — винаги абсолютно еднакви („Никога не забравяй — повтаряше му Ван Тиш: четири черти на кръст и два успоредни разреза. Прави ги винаги по един и същи начин“). Можеше да разбере болката на платното, когато го разцепваше до корен. Майстора държеше платното също да го разбира и Постумо се стремеше образите да са в съзнание и да са почти наясно какво им предстои, какво им се случва. Това, естествено, не беше жестокост, а изкуство. Той не беше убиец, а добре подострен молив. Беше убивал и изтезавал, следвайки неотклонно указанията за рисунката. Беше страдал и плакал заедно с картините. А дойдеше ли неговият час, и той щеше да се подложи, ако е нужно, на страшното и неумолимо стоманено острие.

Очите на момичето с червена коса се изкривиха, когато Постумо приближи инструмента до лицето й.

Изведнъж разбра грешката си.

Не беше подбрал подходящия диск. Намерението му беше да унищожи първо най-едрия образ, „Втория Старей“, но после бе променил решението си и се бе отправил към жената. Уредът обаче беше подготвен за по-пълната фигура. Ако разрежеше жената с това острие, лицето й щеше да се превърне в купчина трески. Не искаше да го раздробява, а трябваше да очертае добре разрезите на кръст.

Отпусна нежно кичура коса, спря мотора и се изправи. Върна се на масата и потърси най-тънкия диск. Понякога използваше различни резци за всяка част от тялото, според структурата на костите. При близнаците почти не се бе наложило да ги сменя, но момиченцето го измъчи с крехкия си, почти въздушен скелет. Не му се щеше да си спомня неколкократната смяна на накрайниците, докато унищожаваше „Отронено цвете“, прекъсванията при наполовина разрязаното детско тяло, бликащите струи кръв, изпомпвана от сърцето, което още туптеше. Употребата на няколко вида резачки би улеснило задачата му, но беше опасно да носи прекалено много багаж със себе си. Трябваше да изпипва и най-дребните подробности, така че беше задължително да работи бавно.

Откри необходимия резец до видеокамерата-скенер, която бе извадил от найлоновата торба, за да заснеме накрая пораженията. Зад гърба му платната като че ли най-сетне се унасяха в сън. Нищо. При първия разрез, щяха да се събудят.

Той извади по-дебелия диск от металната ос и го хвърли на масата. Завинти по-тънкия и пусна мотора, за да го изпробва.

Обърна се и отново се запъти към жената.

22.02

Тя беше на път да премине през него.

През огледалото. Най-сетне.

Стоеше досами гладката му и студена повърхност и установяваше колко примамливо е това парче лед. Изпитваше страх, разбира се, страхът да открехнеш вратата на затворена стая и да хлътнеш в мрака. Страхът на малкото момиченце — неприятно и едновременно изкусително усещане, сладкишът, скрит в шоколадената къщичка на вещицата. Ела, Клара, ела и го вземи. И тя щеше да направи нужните крачки и да го вземе, каквото и да се случи. Би направила всичко, за да получи заслужената и страшна награда.

„Погледни се в огледалото — нареждаше художникът. Очите му бяха безцветни, а белотата — безкрайна. — Погледни се в огледалото — повтаряше той“.

Преди малко Мат я беше пуснал, но сега отново стискаше косата й и приближаваше към лицето й този особен уред, който се въртеше и стържеше оглушително.

Съзнаваше, че това, което ще види, това, пред което всеки миг щеше да се изправи, е страшното. Последният щрих върху тялото й в най-великото творение на нейния живот. „Напред — рече си тя. — Да вървим. Да бъдем храбри. Истинското изкуство, шедьовърът не е нищо друго, освен дълбокото следствие от страстта и смелостта, нали така?“

Клара си пое дъх и повдигна малко лице, за да го предостави за жертвоприношението, сякаш тичаше към нежен баща, който протягаше към нея ръце.

Страшното. Най-сетне.

В този миг се разнесе трясъкът и за нея всичко свърши.

22.05

Бош беше стрелял направо през стъклото. Сега на пода на кабината се въртеше цилиндър, добил свой живот. Резачката за платна продължаваше да бръмчи и острието й пореше яростно въздуха.

Вуйтерс, прибрал оръжието си, следвайки неговата заповед, го гледаше смаяно. Бош бе решил да не го замесва. Той трябваше да бъде единственият виновник. Старата полицейска мания го бе подтикнала да провери дали Вуйтерс ще изпълнява дълга си докрай.

Всичко беше приключило, но Бош не помръдваше. Не свали пистолета дори, когато му казаха, че Балди е мъртъв. Остана така и когато го увериха, че платната са вън от опасност, че Балди не е успял да разреже момичето при втория опит, когато бе сменил диска и двамата с Вуйтерс бяха помислили, че я е разсякъл. Ехото от изстрела вече бе заглъхнало, трясъкът от пръсването на стъклото — също, но Бош все още стоеше с вдигнато оръжие.

„Колко любопитно се получи с Балди“ — мислеше си той. Беше видял как куршумът уцелва главата му и как кръвта плисва като боя, но не бе забелязал никакво вътрешно увреждане, нищо ужасно по същество — само пурпурното петно, което обля всичко и изцапа гладкия му бял череп. Спомни си как като малък веднъж бе отворил несръчно мастилницата и тя бе произвела същия ефект върху блокчето му за рисуване. Предполагаше, че чистотата се дължеше на серубластина. Проследи през строшеното стъкло как един от агентите отстранява остатъците от маската и открива пораженията. Отдолу лицето на Балди липсваше. Мозъкът му приличаше на накъсана хартия. „Съжалявам — помисли си Бош, втренчен в това грозно нещо, в тази каша от бели кости и тъкани. — Съжалявам. Застрелях платното“. Знаеше отлично, че Балди няма вина. Знаеше, че изкуството няма вина. Както и Ван Тиш — той беше чисто и просто гений.

Единственият виновник беше той, Лотар Бош. Безличният човек.

Най-сетне успя да отпусне ръце. Забеляза, че Вуйтерс все така стои до него и го гледа.

— Знаеш ли каква е работата, Ян? — заговори му Бош с безкрайна умора, опитвайки се да му даде обяснение. — Работата е там, че никога не съм харесвал модерното изкуство.

22.19

Уд го бе изслушала безмълвно. После затвори и се обърна към Стейн:

— Моят сътрудник Лотар Бош е попречил на Ван Тиш да завърши последната си творба. Той поема върху себе си цялата отговорност и ще понесе всички последствия, произтичащи от поведението му. Каза ми също, че е решил да си подаде оставката. — И млъкна. — Прибавете, ако обичате, и моята оставка към тази на господин Бош, но прехвърлете върху мен, цялата отговорност за случая. Не успях да осведомя правилно господин Бош какво точно става, поради което той е действал съгласно погрешните си представи. Отговорността за случилото се е само моя. Много ви благодаря.

Стейн избухна в смях. Тих и безрадостен кикот. Подобен на плача му преди малко. После потъна в мълчание. Лицето му изразяваше известно разочарование, сякаш се срамуваше от собственото си поведение.

Без да чака друг отговор, госпожица Уд се отдалечи към дъното на покрития с плочки коридор.

Полумесецът, който озаряваше нощта над Еденбург, се бе издигнал още по-високо.

„Кой би ме чул, ако викнех из вашето войнство, ангели?“

Известно време се долавяха звуци. После настъпи тишина.

Докато сгъваше чорапите и ги нареждаше в куфара, Лотар Бош си помисли, че хора като него можеха да се стремят, изглежда, само към подобен вид покой и щастие. „Нима има нещо по-хубаво от това да пригладиш чифт чорапи и да ги поставиш внимателно в куфара“, каза си той. Огледа стегнатия наполовина багаж и зейналия върху леглото куфар. Откъм отворената тераса на спалнята слънцето донасяше свежия и влажен дъх на Холандия. Леглото, като загадъчна и мека шахматна дъска, бе покрито с фигури: купчинки с долно бельо, чорапи, книги и ризи. Бош бе започнал ритуала с нежелание, но накрая изпитваше благодарност. Идеята да прекара остатъка от лятото с Роланд и семейството му в Шевенинген вече не му се струваше чак толкова лоша. Беше останал без работа и, както бе казал брат му, налагаше се „да свиква с пенсионерския живот“.

Щеше да види и Даниел. Беше й купил нещо специално от един магазин на „Розенграхт“.

С подаръците на Хана и Роланд се бе оправил на бърза ръка. Предметите бяха скъпи, защото огромните му спестявания на вдовец без деца му го позволяваха — диамантена брошка от „Костер“ и модерен дигитален фотоапарат. Отначало се бе насочил към японска компютърна програма с някакво почти човешко същество, за което трябва да се грижиш, да го възпитаваш, да го водиш на училище и да го предпазваш от опасностите на пубертета, докато напусне домашното огнище, макар че дотам никога не се стигаше, освен ако програмата не съдържаше грешки или вируси. Но в един магазин за играчки на „Рокин“ откри нещо много по-добро — механичен далматинец, който мърдаше и лаеше, а останеше ли задълго сам, скимтеше. Тъкмо се готвеше да го плати, когато зърна близо до него огромно плюшено куче — величествен и пухкав санбернар, грамаден като възглавница за брачно ложе. Той не правеше нищо, не мърдаше, дори не лаеше, но на Бош му се стори далече по-жив от механичния му побратим. Разпореди се да го изпратят на адреса на Роланд в Хага.

И тогава, на връщане от магазина за играчки, го видя на една витрина на „Розенграхт“.

Подвоуми се за миг и се върна. Реши обаче да не се отказва от санбернара — просто помоли да го закарат в собственото му жилище. После щеше да мисли какво да прави с кафеникавото плюшено чудовище. След това отиде в магазина на „Розенграхт“ и най-накрая купи подаръка за Даниел.

Колетът по всяка вероятност щеше да пристигне преди него. Щеше да лае и да скимти като механичния далматинец, но освен това щеше да ака и да пишка по килима, да надере с нокти някоя дървена врата. Нямаше да бъде толкова съвършен, колкото компютъра, нито толкова мил, колкото плюшеният санбернар. А когато се повредеше — в това Бош не се съмняваше — нищо и никой на света нямаше да е в състояние да го поправи, нищо и никой на света нямаше да успее да го реставрира или замести. Повредеше ли се този подарък, това щеше да е окончателно и завинаги, а безкрайната загуба щеше да нарани сърцето не само на един човек.

От тази гледна едва ли имаше по-лош подарък за десетгодишно момиченце.

Но пък Даниел можеше да открие и предимствата му.

Той вярваше, че така ще се получи.

Когато самолетът започна да се приземява, госпожица Уд погледна часовника, извади огледало от чантата си и провери състоянието на лицето си. Намери го за приемливо. Следите от скръб се бяха размили. „Ако изобщо ги бе имало“, помисли си тя.

Новината я бе застигнала предишния ден, точно след като бе освободила кабинета си в Амстердам и се готвеше за преместване в Лондон. Позна гласа на лекаря, въпреки километрите разстояние до далечната частна клиника. Той я увери, че всичко е протекло много бързо. Нещо, с което Уд не беше съгласна. В действителност всичко бе продължило много, много дълго. „Баща ви вече не беше в съзнание“, убеждаваше я гласът. Виж, за това беше прав. Къде беше съзнанието на баща ѝ? Къде беше то през всичките тия години? Къде беше, когато тя го опозна. Нямаше отговор.

Уд даде съответните указания. Смъртта не свършва със смъртта — налага се да я довършваме с финансови и бюрократични подробности. Баща й винаги бе искал тялото му да намери вечен покой под развалините на хилядолетния Рим. През целия си живот се бе чувствал повече римлянин, отколкото британец, да, точно това беше думата — римлянин. Всъщност той презираше Италия и дори не си бе дал труда да се научи да говори правилно италиански. Той се интересуваше от Рим, от величавото усещане, че под краката му лежи цяла империя. „Е, сега вече тя ще лежи върху тебе. Радвай се, татко“, беше си помислила Уд. Превозването на тялото щеше да й струва почти толкова, колкото и транспорта на нейните картини.

Баща й щеше да пътува за Рим в ковчег. А картините от амстердамския й кабинет — за Лондон, и то с частни полети. „Добро обобщение на целия ми живот“, рече си тя.

Прибра огледалцето в чантата, затвори я и я пусна до краката си.

Все още не беше решила какво ще прави, когато пристигне в Лондон. Беше на трийсет години и предполагаше, че ще може активно да работи още горе-долу толкова. Възможности, естествено, нямаше да й липсват. Вече беше получила няколко предложения от фирми за охрана на художествени произведения, които се надяваха да постъпи при тях. Но за първи път беше решила да си поеме дъх. Беше сама и разполагаше с всичкото време на тоя свят. Може би дори повече, отколкото предполагаше. Тук горе, в празното пространство, както се носеше над лондонските облаци заедно с единствения си роднина и единствената си работа — мъртви завинаги — госпожица Уд си каза, че не е изключено да разполага и с цялата вечност.

Ваканция. Откога не се бе радвала на една хубава ваканция? Дали да не иде в Девън? През лятото Девън беше идеално място. Хем е спокойно, хем има забавления. Значи решено — ще отиде в Девън.

Веднага след това си спомни, че в Девън живее Хайръм Осло. До този миг не се беше сещала за него. Не изключваше, разбира се, възможността да му отиде на гости и да му зададе всички незададени въпроси (например защо си бе поръчал да му изработят портрет по нейна снимка). Засега обаче не предвиждаше нова среща с Хайръм. Не смяташе, че отиването й в Девън означава, че непременно трябва да го посети.

Ни най-малко.

Е, ако й доскучае, може и да се отбие при него.

„Парите са изкуство“, помисли си Джейкъб Стейн. Новоизкованият израз изглеждаше равностоен на известното твърдение на Ван Тиш, но в действителност обръщаше нещата наопаки. Фактите обаче го потвърждаваха. През последните дни беше предприел няколко изкусни хода. Срещна се на четири очи с Пол Беноа, Франц Хофман и Саския Стофелс и им разказа цялата истина. После бяха взети няколко бързи решения. След два дни уведоми инвеститорите. За целта събра техните представители в една резиденция на йонийския остров Кефалония, на десет километра северно от Агиос Спиридон, и украси мястото с творби на Вандер Гаар, Сафира и Мордайеф. Нарочно за случая се сдоби и с пет съвсем нови и добре обучени Женски езици на Марк Роджърс.

— Успяхме да овладеем положението и дори да извлечем полза от него — заяви той. — Обявихме, че Ван Тиш се е самоубил, което е самата истина. Обяснихме, че произшествието с „Христос“ е било чиста случайност, за която никой не е изцяло отговорен, макар да намекнахме, че Ван Тиш е знаел какво ще се случи и така го е замислял. Публиката бързо прощава на безумците и на покойниците. Естествено, разкрихме до определена степен действията на Постумо Балди. Подчертахме, че не е бил с ума си и че е възнамерявал да нападне „Сусана и старейшините“. Всичко това предизвика истински трус. Още е твърде рано за окончателните цифри, но от миналата седмица творбите от „Рембранд“ бележат невероятен скок в сравнение с първоначалната им стойност. Цената на „Христос“, например, подскочи до небето. При „Сусана“ се наблюдава същото. По тази причина решихме да разтурим колекция „Рембранд“ и да изпратим оригиналите по домовете им, след като им свалим имприматурата и заличим подписа. Това ще ни даде възможност да пуснем в действие заместниците. Сега, когато Майстора вече го няма и не може да одобри нито един от тях, опираме до неотложната необходимост да омаловажим значението на оригиналните образи и да използваме заместници още от самото начало, за да свикват колекционерите. В противен случай има опасност цената на картините да падне почти до тази на незаконните копия.

Докато йонийското слънце обагряше лицето му в златисто, Стейн откръстоса крака и размени местата им. Девойката-език, просната на земята пред него, съвършено гола, в розово-бели краски, сляпа и глуха заради наушниците и наочниците, заопипва наоколо с тъмнокосата си глава, докато най-сетне попадна на другата обувка и продължи да лиже.

— Решихме да не съобщаваме, че оригиналите на „Отронено цвете“ и „Чудовища“ са унищожени — продължи той. — Заинтересуваните страни ще запазят тайната, а ние тихомълком ще подменим двете картини. Що се отнася до наследника…

Стейн замълча, докато се намести във фотьойла. В същото време усети как гърба, на който се опираше, като че ли поддава. Това не беше грешка на дизайна — приспособлението просто се наместваше, за да му създаде по-голямо удобство. Двете атлетични тела, съставляващи Креслото на Мордайеф, бяха не само снажни, но и достатъчно добре обучени, за да издържат на тежестта му. Понякога едва доловимите потръпвания на младежкия задник под Стейн леко го залюляваха, но притреперването беше премерено, сдържано, едва доловимо. Добри мебели правеше Мордайеф. Върху подобни седалки от плът човек можеше да си позволи калиграфски почерк, да илюстрира уверено книга с миниатюри, без да му трепне китката. И най-важното — беше безкрайно приятно да се пресегнеш и да ги погалиш, докато разговаряш за бизнес.

— Fuschus, въпросът с наследника се оказа доста лесен, откровено казано — заяви той.

Всъщност не беше съвсем така, но Стейн се опитваше да им внуши мисълта, че парите решават всичко. Което, разбира се, беше лъжа, но в бъдеще можеше да се окаже и истина при едно условие — повече пари.

Няколко години преди това бе видял за първи път творба на Вики Лиедо. Наричаше се „Телесни линии“. Беше изложена в Лондон наред с други произведения на художници от града. Самото платно не му хареса особено — беше британка по народност и се казваше Шели, но Стейн умееше да разпознава добрата картина, нарисувана върху посредствено платно. Естествено не спомена нищо пред никого. След няколко месеца, когато платното бе заменено, Стейн опакова Шели, отведе я в Амстердам, под предлог, че я очаква интервю за нова работа, но повери разпита на друг. Въодушевена, Шели отговори на всички въпроси. Част от тях се въртяха около характера и личния живот на госпожица Лиедо. Стейн съхрани тези сведения за бъдещето. Прехвърлянето на пълномощията или „поемането на властта“, както го наричаха инвеститорите, трябваше да се подготви, защото Ван Тиш вече залязваше и макар да знаеше, че Майстора още не е казал последната си дума, Стейн смяташе, че на всяка цена трябва да изпревари събитията. Той от месеци събираше информация за неизвестни художници. Всички с ужас очакваха смяната. Стейн се ужасяваше от всеобщия ужас. Той си постави за цел да покаже, че чудото да се създаде гений е далече по-осъществимо от задачата да се продължи живота му.

В началото на 2006 г. вече бе определил за наследница Вики Лиедо. Фактът, че везните на бъдещето се накланяха в нейна полза имаше своите предимства. Тя беше жена, което щеше да доведе до рязък поврат в отношението на някои среди, които обвиняваха ХД-изкуството в мачизъм; не беше холандка, което трябваше да докаже, че фондация „Ван Тиш“ с радост приема всеки европейски творец; и най-сетне щеше да пресече обезпокоителните домогвания до властта на хора от рода на Рейбак. Първата стъпка бе присъждането на онази дребна награда на фондация „Макс Калима“ на Вики. „Майстора видя творбата на Лиедо и остана впечатлен, уверявам ви“, обяви той пред инвеститорите. Чиста лъжа. Майстора не виждаше нищо друго, освен себе си. Стейн беше убеден, че той дори не подозира за съществуването на млада испанска художничка на име Вики Лиедо. За Ван Тиш беше важно само едно — да създаде своята лебедова песен, своето сбогом със света, своята последна и най-опасна творба. Всички решения бе взимал Стейн.

Краят наближаваше и трябваше да се мисли за ново начало.

„Полумрак“ щеше да остане недостъпна и недовършена в Еденбург. И щеше да лежи там, докато светът не се окажеше подготвен да я види, а появата й да стане изгодна. Първото можеше да се случи всеки миг, а може би вече се случваше (светът почти винаги се оказваше готов за какво ли не). По отношение на второто, комитет от инвеститори, оглавяван от него самия и от Пол Беноа, щеше да обмисли предварително необходимите стъпки за бъдещето представяне на творбата. Щеше да се говори за „завещанието на Майстора“, за „лебедовата му песен“, за „ужасната му тайна“. „Всяко чудо се нуждае от някакво откритие и някаква тайна, Джейкъб — бе отбелязал съвършено правилно Беноа. — Откритието вече го имаме. Липсва ни тайната“.

— Нека оставим идеята да узрее — обобщи Стейн пред инвеститорите. И замислено погали дългите бедра на седалката.

Известно време се долавяха звуци. После настъпи тишина.

Връхлетя я лавина от телефонни обаждания — най-вече от Хорхе, отначало безкрайно притеснен и по-спокоен, след като успя да я чуе. Кога възнамерява да се върне? Не знам, Хорхе, ще видим. Много искам да се срещнем. Ще видим. Изведнъж осъзна, че той не й липсва. За нея Хорхе беше като гласа на миналото: неизбежен, но останал зад гърба й. Позвъниха й също Йоли Рибо, Алехандра Хименес, Адолфо Бермехо, Хави Гонфрел и Ернесто Салватиера. Гласове на художници и платна. Алекс Басан беше сред най-сърдечните. Всички се радваха, че е добре и че носи подписа на Ван Тиш. Най-неочаквано една вечер й се обади и брат й. Дори той се бе загрижил за благосъстоянието на картината! Без да излиза напълно от обичайния сдържан тон на адвокат извън съдилището, Хосе Мануел й разказа за майка им, сподели колко им било мъчно и на двамата за нея и че нямали представа, че тя ги издържа. „Изобщо не знаехме — подчерта той. — Трябваше да го научим от Хорхе Атиенса“. Как се чувства? Добре. Скоро ли ще се върне? Да. Искали да я видят. И тя искаше. „В края на краищата — помисли си Клара — животът и изкуството се градят на една и съща основа — да отидеш и да видиш“.

А Вики? Вики не й позвъни.

Хрумна й, че може би сега е редно тя да направи първата стъпка, след като художничката се бе издигнала толкова много.

Вики подготвяше ретроспективна изложба за фондацията — Джейкъб Стейн го беше обявил на една пресконференция. Две от дванайсетината творби, които щяха да бъдат показани, бяха рисувани първоначално с Клара: „Мигновение“ и „Ягодата“. Стейн беше добавил, че Вики Лиедо е една от изтъкнатите представителки на съвременния праволинеен хипердраматизъм и че „сега, когато Майстора не е вече между нас“, фондация „Ван Тиш“ ще поощрява решително творчеството на тази млада художничка.

Новината впечатли Клара така дълбоко, че известно време сама се питаше какво всъщност е редно да изпитва. Накрая се зарадва за Вики, но после й мина през ума, че се радва, защото не я обича достатъчно, за да й съчувства.

„Обезсмъртени и двете, както си мечтаехме. Чудесно“.

По-късно, когато телефонът замлъкна, тя изключи телевизора. Новините бяха винаги едни и същи, вече ги знаеше наизуст. Не посегна и към многобройните дискове с джаз, които отделът за консервация й бе предоставил за развлечение. Почувства се добре така, сред собствената си тишина. Или шум.

Защото животът имаше своя звучност, макар че тя едва сега го осъзнаваше. Усети как той отново нахлува в нея така, както се долавя приближаването на различна вълна. Бяха решили да й свалят имприматурата, да заличат подписа и да я изпратят вкъщи. Щели да я оставят да си почине един сезон, а после, ако е необходимо, да я повикат да се представи отново като „Сусана“. Парите си оставали същите, разбира се, в това отношение нямало да има промяна. Спряха й хапчетата F&W и тя много скоро си даде сметка колко много и различни неща иска човек. Изкуството си стои мирно и тихо, а животът изисква непрестанно задоволяване. После преминаха към свалянето на имприматурата. Когато се върна в стаята си в болницата, където беше постъпила, и се погледна в огледалото, всичките й съмнения се разсеяха — вече беше Клара Рейес, изцяло. Нейната руса коса, кожата с широки пори, старите белези, житейски черти, миризми, предишните извивки. Все още нямаше косми, естествено, но тя вече бе започнала да се погажда с този образ. Без имприматура лицето й си бе възвърнало присъщите му изражения, а жълтото чудовище, смаяло Хорхе, бе останало в миналото. Вече не беше нарисувана и не носеше етикети. Не беше лесно да се живее без етикети и бои, но трябваше да свиква.

В петък, след като се наобядва и си поспа следобед, някой тихо почука на вратата й.

Влезе Херардо с усмивка на уста.

— Ето каква си била без пластовете боя, драга моя. Откровено казано, такава повече ми харесваш. В натура, както има една дума.

Тя се засмя. Беше седнала на леглото по пижама, разрошена и още сънена. Позволи на Херардо да я прегърне и установи, че присъствието му й е безкрайно приятно.

— Чух, че днес те изписват и реших да мина да те видя — обясни той. — Юстус също искаше да се отбие, но ме накара да дойда първи „на разузнаване“.

Той се разсмя и очите му заблестяха, но после отново стана сериозен. Чул за нападението на оня безумец и оттогава се опитвал да я види, въпреки непрестанните уверения, че била добре.

— Как си? — попита я той.

— Не знам — отвърна тя искрено. — Май съм добре.

Имаше чувството, че е изпаднала в дълбок сън и се е събудила в болницата. Усещаше се празна. „Сънувала съм“, мислеше си тя. Но какво става, когато всичко, което си, и всичко, което си бил се окаже част от един и същи сън?

Имаха време до тръгването за летището. Той я запита дали не иска да се сбогува с някое определено място. Клара погледна към сгънатите върху леглото й вестници. Беше прочела, че същия петък, 21 юли 2006 г., демонтират окончателно Тунела.

— Ще ми се да мина по „Музеумплейн“ и да видя как развалят Тунела — каза.

— Готово.

Свечеряваше се и над тихите води на каналите тук-там вече блещукаха звезди. Беше великолепна лятна вечер. Луната сияеше все така ярко, опитвайки се да достигне своето съвършенство. Херардо шофираше по посока на „Музеумплейн“, а Клара седеше до него.

— Имам намерението скоро да дойда в Мадрид — прекъсна той внезапно плътната тишина. — Искам да довърша една картина, която бях зарязал наполовина — добави с усмивка.

По-късно Клара казваше, че точно в този миг бе осъзнала, че „Сусана“ окончателно е напуснала тялото й. Там, на тъмната седалка в колата на Херардо, тя бе опипала краката, ръцете и лицето си и си бе дала сметка за това. „Сусана“ беше заличена. Отдолу, за добро или лошо, отново бе изникнала Клара Рейес. Събитието — помисли си тя — имаше блудкавия привкус на несполучлив опит за развод.

Херардо й говореше нещо.

— Ще ми се…

Той редеше откровени признания, които тя едва схващаше и чуваше. Но разбра, че сега, когато пак си беше Клара, ще трябва да свиква с откровенията. Защото „Сусана“ започваше да чезне в мрака и звездно небе. „Сусана“ се носеше в безкрайния Тунел на нощта, все по-далечна и все по-равнодушна. Добре дошла на горната земя, Клара. Добре дошла в действителния живот.

На „Музеумплейн“ работата продължаваше спокойно и с вещина. Неколцина техници откачваха завеса след завеса: първо едната стена, после другата, след това тавана. И така по цялото протежение на подковата. Не прекъсваха работа дори по тъмно — Амстердам трябваше да осъмне без Тунела и зората да завари площада без покривала, осеян с обичайните му статуи и градини.

Херардо паркира наблизо и двамата тръгнаха, вдигнали нагоре глави, като новодошли туристи.

— Какво чувстваш? — запита я той.

Тя гледаше втренчено огромната развалина.

— Не знам. Прегърни ме.

Както си вървяха, на нея й хрумна отговор.

— Все едно за първи път си поемам дъх — промълви.

Отдалечиха се. Клара погледна през рамо.

Точно тогава дойде ред на една от най-горните завеси. Огромният квадрат се строполи с тътен на далечна вълна, повлякъл със себе си своята чернилка. Лунната светлина навлезе с лекота в опустелия мрак.

[1] Голяма каравана, рулота (фр.). — Б.пр. ↑

Бележка на автора

В изкуството се е правило всичко. Въображението на писателя трудно би могло да съперничи на неизброимите насоки и експериментални веяния, които читателят би открил още щом надзърне в невероятния свят на съвременното творчество. И все пак хипердраматизмът не съществува, макар че определени тенденции, например бодиартът, използват човешкото тяло като основен материал за творбите си. Арт-шокът, мокрото изкуството, така наречения анимарт, живите художествени предмети за украса и прочие също са измислени понятия, затова пък срещите и акциите са известни на всички любители на модерното изкуство. Търговията с изрисувани човешки тела не е — засега — общоприето явление. Не знам дали в бъдеще положението ще се промени, но съм склонен да вярвам, че ако някой открие как да прави пари от това, етичните съображения едва ли ще попречат на подобен пазар на хора да се разгърне по същия или дори по още по-немислим от описания в моя роман начин.

Много неща в тази творба, освен героите, са плод на въображението. Някои обществени сгради като „Оберлунд“ в Мюнхен или Ателиетата в Амстердам, частни галерии като GS или „Макс Ернст“ и хотели като „Вундербар“ или „Вермеер“ са имагинерни. Съвпаденията между имената им и места от реалния живот трябва да се смятат за чиста случайност. Споменатите музеи обаче съществуват, макар че, доколкото ми е известно, културният център „Музеумскартие“ във Виена все още е в строеж. Но когато настоящата книга излезе от печат, не е изключено да са го открили. Изложените в тези музеи хипердраматични творби са измислица, разбира се, и не бива да се прави каквато и да било връзка между особеностите им и действителните институции, за които става дума в романа.

Някои заглавия от библиографията, която съм използвал, са прекалено значими, за да не ги цитирам. Класическата „Изкуството и неговата история“ на Ернст Гомбрих („Дебате“, 1997) и не по-малко класическите „Художествени материали и техники“ на Ралф Майер („Турсен“, Херман Блуме, 1993) се превърнаха в мои настолни книги. От безбройните изследвания върху Рембранд добро попадение се оказаха Rembrand’s Eyes на Саймън Шама (Алън Лейн, „Пенгуин прес“, 1999) и „Рембранд“ на Еманюел Старки („Портланд Хауз“, 1990). По отношение на съвременното изкуство не открих по-добри от „Изкуството на XX век“ от Рурберг, Шнекенбургер и др. („Ташен“, 1999) и Art at the turn of the millenium на Римсшнайдер и Гросеник („Ташен“, 1999). Двата стиха от Рилке, цитирани в началото и в края, са от първата елегия на неговите „Дуински елегии“. Всички цитати на Карол са взети от неговата „Алиса в огледалния свят“. Многоточията означават пропуснати думи.

Има празноти, които книгите не могат да запълнят. От хората, които ми помогнаха със съвети или сведения да подобря този роман, бих искал да спомена двама души, заради тяхната забележителна всеотдайност. Антонио Ескудеро Нафс, голям приятел и чудесен художник, ми разясни някои основни аспекти на неговото изкуство, а също така великолепната художничка Сципона стоически издържа на въпросите ми за изложби и откривания, за собственици на галерии и търговци на картини, предоставяйки ми на свой ред безценна помощ. В моя роман обаче не се разказваше за обикновени платна — както те си мислеха, — а за картини от плът и кръв, което ме принуди да използвам прекалено свободно получената информация. Така че всички грешки в книгата, посветена на сложния свят на изкуството, трябва да бъдат приписвани на моята небрежност или на тази прекалена свобода.

Мадрид 2001 г.

Х. К. С.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.